Kelly McDaniel

ANYAÉHSÉG

Hogyan dolgozzuk fel az anyai gondoskodás, oltalom és útmutatás gyermekkorunkban elszenvedett hiányát, hogy visszaszerezzük egészséges önbecsülésünket

Szabadulj meg a kártékony viselkedésformáktól, a táplálkozási problémáktól, a rossz kötődési és párkapcsolati sémáktól

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kelly McDaniel / Mother Hunger

Hay House Inc., USA, 2021

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Kelly McDaniel, 2021

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Original interior design: Julie Davison

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636301996

ELŐSZÓ

Anyám tizennyolc éves koromban halt meg, amikor elsős voltam egy kis bölcsészfőiskolán Vermontban. Tíz esztendővel később írtam neki egy levelet, ahogyan minden évben a halála évfordulóján. „Drága Mami – vetettem papírra. – Immár tíz esztendeje, hogy elmentél.” És már el is sírom magam, meleg és ragyogó könnycseppek peregnek végig az arcomon.

„Ez a levél most más lesz, mint a többi volt – folytattam az írást. – A helyzet megváltozott. Tíz évembe telt, hogy végre elkezdjek törődni magammal. Korábban rá sem ébredtem, mennyire gyűlölöm magam, és mennyire rettegek önmagamtól. Ez az elmúlt esztendő pokolian megviselt, ám egyben csodálatos gyógyulást hozott számomra. Most egyedül vagyok. Olyan egyedül, mint az ujjam. Nincs több alkohol, nincs több fiúzás, nincs több önpusztítás, és többé nem próbálok meg elrejtőzni a fájdalmam elől. Csak én vagyok itt egymagam. És még mindig szörnyen hiányzol. Egy évtized olyan hosszúnak tűnhet, mint egy egész élet. Többé már nem az a lányka vagyok, aki hajdan voltam… és akinek még volt anyukája.

De többé nem vagyok hajlandó ezt csinálni; nem bírok tovább tépelődni a halálodon. Nem akarom, hogy az egész életem rólad szóljon. Hálás vagyok, kimondhatatlanul hálás azért, hogy ez a veszteség ilyen érett személyiséggé formált, de többé nem akarom, hogy az egész életem a halálod körül forogjon.

És eszem ágában sincs tovább gyötörni magam. Rejtőzködni sem vagyok hajlandó, ahogyan kétségbeesettnek, magányosnak és utálatosnak sem akarom többé érezni magam. Végre előre akarok jutni az életem útján. Le szeretném vetni e veszteség súlyos terhét a vállamról, ahogyan az ember egy viseltes kabátot ráz le a válláról egy verőfényes nyári napon. Belefáradtam ebbe az egészbe. Végre önmagam akarok lenni. Ehhez pedig el kell engednem téged.

És úgy gondolom, hogy amikor végre valóban örökre elbúcsúzom tőled, és nem kapaszkodom többé görcsösen beléd, talán – persze csak talán – meglelhetem a lelki békémet. Eddig nem találtam nyugodalmat, Mami. Az elmúlt tíz esztendő szüntelen gyötrelmek közepette telt. Kibírhatatlanul nehéz volt. És én már nem vagyok hajlandó tovább cipelni ezt a terhet. De Mami, a szabadulásomhoz az kell, hogy te is eleressz engem!

Szeretettel egyetlen lányod: Claire.”

Fájdalmas érzésekkel olvasom újra ezt a levelet most, csaknem huszonöt esztendővel anyám halála után. A szívem sajog ama fiatalabb énemért, aki e sorokat papírra vetette. És majd’ meghasad anyámért, aki sosem akarta volna, hogy ilyen kínszenvedésben legyen részem miatta.

Három évvel azután, hogy e levelet megírtam, világra hoztam első gyermekemet, egy kislányt. És a születését követő első hetekben és hónapokban csak ültem a gyerekszobában, karomban a kislányommal, és sírtam. Az anyósom már aggódott is, hogy netán erőt vett rajtam a szülés utáni depresszió. Nemegyszer megjegyezte, hogy emlékezete szerint ő bizony nem bőgte vörösre a szemét, miután a saját gyermekeit világra hozta.

Ám korántsem posztpartum depresszióban szenvedtem, csupán az a felismerés ríkatott meg, hogy mégsem sikerült elengednem az anyámat, és soha nem is leszek képes rá. De erre nincs is szükség. Miközben a karomban ringattam a saját kislányomat, ráébredtem, hogy ugyanabból az okból kifolyólag hiányzott nekem olyan elviselhetetlenül az édesanyám, amiért én magam is órákat ültem a gyerekszobában a saját kislányomat babusgatva: mert eltéphetetlenül összekapcsolt bennünket az őseredeti anya-lánya kötelék. Egyszeriben tudatosult bennem, a szeretet e kötelékének szálai oly erősek, hogy soha egyetlen nő sem tagadhatja le a létezésüket, vagy tehet úgy, mintha elszakadtak volna.

Immár több mint tíz esztendeje a gyász feldolgozására szakosodott terapeutaként dolgozom. Több száz, ha nem több ezer nővel ültem szemközt, míg lassan túltették magukat a saját anyjuk elvesztésén, ám mindmáig elképedek, hogy az édesanya hiánya milyen heves érzelmeket korbácsol fel a lelkükben. Akár a halál ragadta el tőlük a szeretett lényt, akár az hagyta őket magukra ezer és egy okból kifolyólag, a veszteségérzet egész hátralévő életükben eleven marad bennük.

Amikor Kelly McDonald először említette nekem, hogy könyvének az Anyaéhség címet szándékozik adni, abban a szempillantásban tudtam, hogy ez a mű minden olvasójának meg fogja változtatni az életét. Noha a gyászról szóló könyvekkel Dunát lehetne rekeszteni, és ezek közül nem kevés épp az anya elvesztését tárgyalja, egyikük sem ragadja meg ilyen tömören és velősen, hogy mit jelent sóvárogni egy édesanya után.

Terapeutaként végzett munkám során az anya elvesztésének számos változatával szembesülök. Egyaránt gyakran találkozom olyan nőkkel, akiknek friss a gyászuk, és olyanokkal, akiknek az anyjuk évtizedekkel korábban halálozott el. Egyes pácienseim szülőanyját a rák vagy más betegség vitte el, mások önkezükkel vetettek véget életüknek, netán gyilkosság vagy baleset áldozatai lettek. És olyan nőkkel is gyakorta megismerkedem, akiknek él ugyan az anyjuk, ám réges-rég cserben hagyta őket – vagy éppen a függőség, az emlékezetzavar, valamilyen mentális betegség vagy más egyéb ragadta el. A veszteség egyes formái traumatikusabbak másoknál, ám a velük járó kielégíthetetlen sóvárgás mindig egyforma. Az emésztő anyaéhség sajátos és maradandó nyomot hagy mindezeken a nőkön – akiknek Kelly gyógyító üzenetet tolmácsol mélyen együttérző és merész könyvében.

Ám az én szememben e kötet legfőbb erénye, hogy igazolja eme alapvető veszteségélmény súlyát. Pácienseimtől a leggyakrabban talán a következő mondatot szoktam hallani: „Nem hiszem el, hogy még mindig képtelen vagyok túltenni rajta magam!” Ám ahogyan Kelly illusztrálja, az anya utáni sóvárgás olyan mélyről fakadó éhség, mely gyakorta életük végéig gyötri a nőket – sőt olykor még a következő nemzedékeknek is továbbadják e terhet. Az Anyaéhség nem pusztán azt tudatosítja bennünk, hogy e jelenséggel igenis mindnyájunknak számolnunk kell, de olyan megoldásokkal és módszerekkel is szolgál, melyek enyhítik e gyötrelmes sóvárgást, és amelyeknek gyógyító hatása az eljövendő években folyamatosan összegződik majd az életünkben.

Nekem magamnak is roppant hosszú időbe telt, mire magamhoz tértem az anyám halála által okozott megrázkódtatásból, sok nőt azonban a gyász valósággal a porba sújt, s ők bajosan vagy egyáltalán nem képesek megszabadulni a veszteség fájdalmától. Kelly könyve mindezt örökre megváltoztatja! A puszta tudat is felvidítja a szívem, hogy az Anyaéhség végre napvilágot lát, és eljut ama nők tömegeihez, akiknek a legégetőbb szükségük van rá – bizakodással tölt el a tudat, hogy a gyógyulás igenis lehetséges.

Ha ma írnék egy utolsó levelet anyámnak, elmondanám benne, hogy hajdan sok-sok éve valójában nem engedtem el őt, hogy sosem szűntem meg szeretni, és időközben mégis megleltem a módját annak, hogy békességre leljek az életben. Remélem, ugyanezt elmondhatja majd magáról e könyv valamennyi olvasója is!

Claire Bidwell Smith
képesített klinikai szaktanácsadó,
az Anxiety: The Missing Stage of Grief
(Szorongás: A gyász hiányzó szakasza) szerzője

BEVEZETÉS

Gyönyörűséges emlékirataiban – a kötet egyébként az Our Lady of Perpetual Hunger (Örökké éhes Miasszonyunk) címet viseli – Lisa Donovan így ír:

Az én családomban a nők a szívük mélyén hordozzák egymás fájdalmát. Olyan ez, mintha egy külön szervünk lenne a gyötrelem számára, egy eltömődött szívkamra, amit senki sem képes működésre bírni, és ami legátolja a szívünk mindama normális funkcióit, amelyeket másoké gond nélkül betölt.[1]

Donovan ösztönösen megragadja ama szívfájdalom, avagy az „eltömődött szívkamra” lényegét, amit egyes lánygyermekek az anyjuktól örökölnek. Miközben e sorokat írtam, Donovan szavai gyógyírt csepegtettek a lelkemre pusztán azáltal, hogy a szerző kimondta, ez az ősi szívbéli gyötrelem igenis létezik, és egyik nemzedék a másiknak adhatja örökül. Olyan téma ez, melyről nehéz beszélni vagy írni, és amit bajos egyáltalán tudomásul venni.

Az elmúlt két esztendő folyamán többször is ott tartottam, hogy sutba hajítom ezt a kéziratot – részben mert az emberek lépten-nyomon az orrom alá dörgölték, mennyire kínos nekik hallani erről a kérdésről, ám főként azért, mert én magam is nehezen vergődtem zöld ágra vele. Ilyenkor rendszerint feltettem magamnak a kérdést, hogy „miért küszködjek tovább az írással?”. És bizony csak egyetlen nyomós érvet tudtam felhozni: azért akartam folytatni a munkát, mert fiatal nőként mindent megadtam volna, ha lett volna egy ilyen könyvem.

Ősanyáim életerős asszonyok voltak, akik igyekeztek a tőlük telhető legjobban nevelni a saját gyermekeiket, ám ennek dacára a családi hátterem éppoly gyötrelmes, mint számos olvasómé. Jóllehet egyebek mellett megvan az az előnyöm, hogy fehér a bőrszínem, és kiváló oktatásban részesültem, az embert a társadalmi kiváltságok sem óvhatják meg az anyaéhség mardosásától.

Anyai dédanyám kislány korában hagyta el a nagyanyámat. Egyszerűen fogta a másik lányát, és elutazott a városból egy másik férfi oldalán – a dédanyám összesen ötször ment férjhez és vált el élete során. Anyám nem szívelte igazán a nagyanyámat. Kétségtelen, hogy hajdan eltaszított gyermekként nagyanyám olyasmire éhezett, amit anyámnak nem állt módjában megadni neki. Bizonyára súlyos tehertétel lehetett a lányának lenni. A részletekről nem bírok tudomással, mivel anyámnak igen gyér emlékei maradtak kislány korából, ráadásul nem is szívesen beszélt a múltjáról.

Persze magam is csak jóval azután jöttem tisztába az anyaéhség valódi mibenlétével, hogy anya lettem, és megkezdtem szakmai pályafutásomat. Ám annyit már kislány koromban is világosan éreztem, hogy valami baj van a családommal. Visszatekintve – és kiváltképp klinikai tapasztalataim birtokában – nem hiszem, hogy ha tájékozottabb lettem volna, az érdemben javított volna a helyzeten, míg anyám viselte gondomat; ahhoz túlságosan is iparkodtam jó kislány lenni. Túlságosan is igyekeztem életben maradni. Szerencsére a húszas éveim elején belebotlottam egy sor nőtudományi kurzusba, melyek szemfelnyitó felismerésekkel és értékes útmutatásokkal szolgáltak számomra, hogy végre nevén nevezhessem az anyaéhséget. Most pedig ugorjunk előre az időben húsz esztendőt első könyvem, a Ready to Heal (Gyógyulásra kész) megjelenéséig, melyben először jelöltem meg az anyaéhséget a szeretetfüggőség gyökereként. Azóta számtalan nőnek segítettem megérteni és orvosolni a szívfájdalmat, mely a korai kötődés gyengeségéből fakad. Az Anyaéhség valójában mindazoknak az ismereteknek a gyűjteménye, melyeket az elmúlt harminc esztendő kutatásaiból, szakmai tapasztalataiból és tanulmányaiból tallóztam össze. Egy levél ez a könyv, melyet én intézek hozzád, az olvasóhoz – avagy egyik lánygyermek a másikhoz –, és amely közös örökségünkről, a gyötrő szívfájdalomról szól, mely részben biológiai, részben pszichológiai, részben pedig kulturális és spirituális természetű.

A történetek végtelen sokszínűségétől eltekintve arra a megállapításra jutottam, hogy minden anyaéhség gyötörte nő egyvalami után sóvárog, nevezetesen a szeretet egy gondoskodó, erőt és biztonságérzetet adó válfaja után, amit rendszerint anyai szeretetnek nevezünk. Erre van szükségünk, ha szilárdan meg akarunk gyökerezni az életben; ez az a feltétlen szeretet, melyet semmiféle romantikus viszony, barátság vagy szülinapi torta nem pótolhat.

Sokan úgy vélik, hogy ezt az egyedülálló szeretetet az apa is képes biztosítani a gyermeke számára. És jóllehet tény, hogy a figyelmes, gondoskodó édesapák által felnevelt lánygyermekek is remekül képesek megállni a helyüket az életben, az anyák mégsem helyettesíthetők. Az anyaéhség mint alapvető ok megnevezésével korántsem az a célom, hogy lefitymáljam az apák vagy más elsődleges gondviselők jelentőségét, és éppígy nem áll szándékomban az anyákat vádolni olyasmi miatt, amit képtelenek biztosítani gyermeküknek. Az anyaéhség fogalma pusztán keretrendszerül szolgál, melyben könnyebben beazonosíthatod az anyai gondoskodás lényegi elemeit, hogy tisztába jöhess vele, mit vesztettél, és visszakövetelhesd, amire szükséged van.

E könyvben együtt fogjuk feltárni, hogy mi okozza az anyaéhséget, és mit tehetünk a csillapítására. Miközben e sorokat olvasod, és megteszed a saját felfedezéseidet, a gyógyító igazság tudatosulása olykor némi kellemetlenséggel jár majd, ám egyben újult erővel és friss energiával is eltölt majd. Afelől pedig nyugodt lehetsz, hogy az anyaéhség az anyád fizikai jelenléte is remekül orvosolható – sőt anyádnak még csak el sem kell ismernie a fájdalmadat. Az anyaéhség nem azt jelenti, hogy te magad az anyaságra vágysz, vagy épp okvetlenül közel akarsz kerülni a saját anyádhoz. Ez a sóvárgás éppúgy kínozhat akkor, ha a saját szülőanyád nevelt fel, és akkor is, ha örökbefogadó anya, mostohaanya, egyedülálló apa, két anya, két apa, egyedülálló anya vagy akár több gondviselő. Az anyaéhség nem annak függvényeként jelentkezik, hogy ki viselte gondodat kislány korodban, inkább azon múlik, hogy milyen fejlődési igényeid maradtak kielégítetlenül a formatív éveidben. E megnevezés azt a mélyről fakadó vágyakozást takarja, mellyel nap mint nap együtt kellett élned; az áhítozást a szeretet egy bizonyos fajtájára.

A következő fejezeteket úgy szerkesztettem meg, hogy lépésről lépésre gyengéd támogatást nyújthassak neked. Az első fejezetben meghatározzuk az anyaéhség mibenlétét, és ebből rögtön az utad elején vigaszt meríthetsz. A könyv hátralévő részében pedig az anyai szeretet három alapvető elemét fogom részletesen taglalni. Elsőként a gondoskodást vesszük sorra, és tanulunk majd az állatoktól, beszélgetünk a kötődésről általában, és persze górcső alá vesszük a táplálkozáshoz és a nemiséghez fűződő bonyolult és problémás viszonyt, ami szintén az anyaéhség következménye.

Ezután továbblépünk az anyai szeretet második alapvető elemének, a biztonságérzet megadásának taglalására. Először is áttekintést adok azokról a viharos kulturális erőkről, melyek olyannyira megtépázzák a nőket, hogy együttérzést ébresszek benned önmagad és mindazok iránt, akiket az anyaéhség tünetei gyötörnek. „Piszkos John” való életből vett esete ékesen szemlélteti, micsoda tragédiához vezet, ha az anya képtelen megoltalmazni a lányát, és illusztrálja, milyen elválaszthatatlanul összefonódott a félelem a női lét szövetével.

A továbbiakban feltárjuk az anyai szeretet harmadik létfontosságú elemének, az útmutatásnak a mibenlétét, és megértjük, hogyan kell egy anyának ösztönöznie a lányát. Majd a könyv vége felé vetünk egy pillantást a harmadfokú anyaéhségre, mely a rettegett harmadfokú égéshez hasonlóan akár ölni is képes – de bizonnyal romba döntheti egy nő életét –, ahogyan Judy Garlanddal és Édith Piaffal is tette. Végezetül pedig szemügyre vesszük a gyász motívumát, mely beleágyazódik az anyaéhségbe.

Az anyaéhség különböző formákban jelenik meg, melyek között akadnak enyhébbek és súlyosabbak egyaránt, így a gyógyulás útja is mindenki számára más és más. Egyes olvasóim anyja már nem él, és így nekik másfelé kell indulniuk, mint azoknak, akiknek az anyja máig köztünk van. Ám a gyógyulás független az anya fizikai jelenlététől – elsősorban azon múlik, hogy sikerüljön pótolni mindazt, amit a formatív éveink alatt elveszítettünk. Az e könyvben ismertetett gondolatok nem mindegyike fog egybevágni a saját tapasztalataiddal, melyeket lánygyermekként szereztél. Ám valahol a következő fejezetekben rálelhetsz a szavakra, melyek enyhet adó balzsamként csillapítják a fájdalmat, mely oly régóta gyötör. És amikor ez bekövetkezik, új keletű éleslátás fogja a megfelelő mederbe terelni a benned szunnyadó gyógyító erőket.

Noha mindenki a maga módján lábal ki az anyaéhség sötét verméből, vannak bizonyos általános jelei a gyógyulásnak, melyekre érdemes odafigyelned – úgymint a megszilárdult érzelmi biztonság, az eltökéltebb döntéshozatal, a szorongások oldódása, illetve az egyéni kötődési stílusod tudatosulása. Azon veszed majd észre magad, hogy együttérzéssel szemléled a múltbéli döntéseidet (még azokat is, melyeket a legkeservesebben megbántál), és könnyebben tudsz kedves és tiszteletteljes barátokat és partnert választani magad mellé. Ha pedig vannak gyermekeid, az irántuk érzett szereteted esetleges gátjai is átszakadnak végre.

Az anyaéhség igen gyakori jelenség, ám ha vonakodunk nevén nevezni, elrejti szemünk elől a titkolózás és a szégyen. Ha végre hajlandó vagy szembenézni ezzel a régen szerzett érzelmi sérüléssel, és mersz nyíltan beszélni róla, óriási lépést teszel a gyógyulás felé. Hiszen magadénak követeled a szeretetet, amire oly égető szükséged van.

Amennyiben tényleg édesanya vagy, kísértést érezhetsz, hogy holmi anyasági kalauzként olvasd ezt a könyvet, vagy épp felhánytorgasd magadnak mindazokat az anyai döntéseidet, melyeket utólag megbántál. Kérlek, igyekezz elkerülni ezt! Próbáld a lánygyermek szemével olvasni e sorokat! E könyv célja, hogy tisztába jöjj vele, mi hiányzott az életedből gyermeki fejlődésed idején, hogy most felnőtt fejjel visszakövetelhesd lényed mindama gyengéd aspektusait, melyeket hajdan kénytelen voltál feláldozni, hogy elnyerd az anyád szeretetét, vagy átvészeld a hiányát. Miközben lassan összeáll benned a valódi történet, hogy mit is jelentett a saját anyád lányának lenni, új erőforrásokat fedezel fel magadban, melyekből merítve pótolhatod az egykor olyannyira hiányolt gondoskodást, oltalmat és útmutatást. Ha bátran farkasszemet nézel a szívfájdalommal, ami megkeseríti és mégis irányítja életed, a felszabadult derű és a harmonikus kapcsolatteremtés eddig nem ismert lehetőségei nyílnak meg előtted.

Miközben e könyvet olvasva szárba szökken új keletű tudatosságod, én mindvégig melletted fogok állni, és minden erőmmel támogatlak az utadon.

1. FEJEZET

NEVEZD NEVÉN AZ ANYAÉHSÉGET

Ha létezne munkaköri leírás leendő anyák számára, az valahogy így festene:

Az eszményi jelölt rendkívül kezdeményezőképes személyiség, olyan ember, aki képes megvigasztalni egy újonnan világra jött, módfelett sebezhető emberi lényt azzal, hogy a karjában tartja, táplálja, és nyomban teljesíti szavakkal ki nem mondott kívánságait, s persze eltéphetetlen köteléket tud kialakítani vele. Kötelessége, hogy megoltalmazza a gyermeket a rá leselkedő külső fenyegetésektől, és tevékenyen előmozdítsa szellemi, lelki és szociális fejlődését. A jelöltnek egyszerre kell gyengédnek és szilárdnak lennie, nyomás alatt is meg kell őriznie könnyedségét, és egészséges határvonalakat kell húznia. Az állás betöltéséért nem jár fizetés.

Ugyan ki lenne olyan balga, hogy jelentkezzen egy ilyen álláshirdetésre?! A munka emberpróbáló, gyakran nincs benne semmi köszönet, ráadásul egy fillér sem üti érte az ember markát. Az anyaság gigászi feladat. Az elszigeteltség, a stressz és a nemi diszkrimináció csak tovább nehezítik az amúgy is súlyos felelősséget, ami egy újszülött gondozásával és oltalmazásával, később pedig azzal jár, hogy átsegítsük gyermekünket az emberi fejlődés bonyodalmas szakaszain. Mindezek tetejébe az emberek hajlamosak túlságosan romantikus színekkel lefesteni (vagy épp túldramatizálni) az anyaságot, ami miatt szinte tabunak számít a gyereknevelés hétköznapi valóságáról beszélni: csak mennyei élményként szabad áradozni róla, vagy szörnyű megpróbáltatásnak lehet beállítani. Márpedig mindkét végletes megközelítésmód szem elől téveszti a lényeget, éspedig azt, hogy anyának lenni vesződséges és bonyolult feladat. Ha a nők tömegei kénytelenek „alsóbbrendűnek” érezni magukat, amiért a fizetett állások helyett az anya munkakörét választották, és ha sokan elítélik őket, amiért a karrierambícióikat egy időre takarékra tették, akkor valami igen nagy baj lehet a társadalmunk kollektív gondolkodásmódjával.

Az anyai szeretet az első tapasztalatunk az emberi kötődéssel kapcsolatosan, és az édesanyánktól kapott gondoskodás határozza meg, hogy milyen érzésekkel viseltetünk majd saját magunk iránt életünk hátralévő részében. Az anyaság a legfontosabb emberi vállalkozás, ami mellett elkötelezhetjük magunkat. És mégis, amikor megpróbáljuk meghatározni, hogy mi tesz valakit jó anyává, bajosan leljük meg a megfelelő szavakat. Be kell tehát látnunk, hogy híján vagyunk az „anya” és „anyaság” fogalmak pontos és egyetemes definíciójának.

Ha felütöm a Cambridge értelmező szótárat az „anyaság” szócikknél, a következő meghatározást találom: „Az anyaság az anya törődése gyermekével, avagy a gondoskodás bármilyen egyéb formája, amit anyai szeretet hat át.” A Merriam–Webster-féle szótár pedig a következőképpen definiálja a kifejezést: „Az anyaság a csecsemő megszülése, világra hozatala az anyaméhből.” Ezekre a meghatározásokra bizony azt mondhatnánk, hogy „nesze semmi, fogd meg jól”; ráadásul hallgatólagosan azt az üzenetet tolmácsolják, hogy mi sem könnyebb, mint belebújni az anyaszerepbe – hogy ez minden nő veleszületett és ösztönös képessége.

Hogy segítsem a nőket az anyaéhség csillapításában, először is egy működő definíciót kellett találnom az anyaságra. Éveken át kellett hallgatnom a megtört szívű felnőtt asszonyok történeteit, és tanulmányoznom a kötődéselméletet, míg végre sikerült kidolgoznom a keretrendszert, melyben a kezelési folyamat végbemehetett. Arra a megállapításra jutottam, hogy az anyaság három nélkülözhetetlen elemből áll, melyek a gondoskodás, az oltalmazás és az útmutatás. Az első kettő – a gondoskodás és az oltalmazás – újszülöttjeink legprimitívebb szükségleteit elégíti ki. A harmadik anyai tevékenység, az útmutatás később válik aktuálissá. Ha a gyermeket megfosztják egytől vagy többtől a fejődéséhez nélkülözhetetlen tényezők közül, akkor felnőtté cseperedve a bizonytalan kötődés tüneteit fogja észlelni magán. A korai anyai gondoskodás híján például felnőttként folyton ki leszünk éhezve az érintésre, és legfőbb vágyként az vezérel minket, hogy tartozzunk valakihez. Ha pedig a biztonságérzetünk szenved csorbát csecsemőkorban, egész életünkben szorongani és rettegni fogunk. Anyai útmutatás nélkül annak a belső iránytűnek leszünk híján, mely a döntéseinknél irányadó lehet. Ezek tehát az anyaéhség tünetei.

A kifejezés elsőre talán úgy hangzik, mint egy újabb kiagyalt ürügy arra, hogy az anyánkat hibáztathassuk a problémáinkért, ám erről valójában szó sincs. Épp ellenkezőleg áll a dolog. Ha tudatosítjuk magunkban, hogy az édesanyák minden tőlük telhetőt megtesznek a gyermekeikért, és az egyetlen módon próbálnak szeretni minket, amit ismernek, mindenféle esetleges szemrehányás értelmét veszti. Az anya csak azt adhatja a gyermekének, amije van.

Az anyaéhség abból a nemzedékről nemzedékre szálló örökségből fakad, hogy egy férfidominanciájú kultúrában növünk fel, mely a hímtulajdonságokat és a függetlenséget tekinti elsődleges értéknek, miközben lebecsüli a nőket, a női vonásokat és a kölcsönös függés állapotát. Ha képesek vagyunk felhagyni azzal, hogy mindenért az anyákat okoljuk, s hogy nagy általánosságban pálcát törjünk a nők felett, akik megpróbálnak érvényesülni a pályájukon, és ezért kevesebb időt tudnak szentelni a családjuknak, az anyaéhség össztársadalmi szintű megértése irányt mutathat ihletett erőfeszítésünknek, hogy megfelelő támogatást nyújtsunk a nőknek az anyaságra való felkészüléshez. Elvégre hosszú távon mindenkinek javára válik, ha az anyák valóban megtanulják biztosítani gyermekeinek a szükséges gondoskodást, védelmet és útmutatást.

Anyánkra van szükségünk

Ha érezted valaha úgy, hogy ínségben vagy függőségben élsz, ez az alfejezet segíthet tisztázni magadban ennek okait. Az embernek égető szüksége van az édesanyjára. Ez az igény biológiailag bele van programozva a testünkbe és az agyunkba. Ha nem részesülünk a kellő anyai gondoskodásban, a szeretetéhség a későbbiekben is gyötörni fog minket. „Anya” alatt tehát elsősorban a biológiai, avagy édesanyát értem – ám mivel az anyáskodás tágabb fogalom, bármely felnőtt felvállalhatja ezt a szerepet, aki vágyik rá, hogy gondoskodjon egy gyermekről, oltalmazza, és útmutatással szolgáljon számára, s persze képes és hajlandó is ezt megtenni. Mindazonáltal egyetértek Erica Komisar megállapításával, amit Being There: Why Prioritizing Motherhood in the First Three Years Matters (Miért olyan fontos az anyai jelenlét az első három életévben) című könyvében tett: „Ha megpróbáljuk cáfolni, hogy az édesanya nagyon is konkrét és sajátos testi és érzelmi szerepet tölt be a gyermek életében – elsősorban abbéli igyekezetünkben, hogy modernnek tűnjünk –, azzal bizony nem szolgáljuk a gyermek legfőbb javát, hiszen bizonyos szükségletei óhatatlanul kielégítetlenek maradnak.”[2] Komisarhoz hasonlóan jómagam is páholyból nézem végig terapeutai munkám során, hogy mi történik, amikor ez a rendkívül fontos emberi kapcsolat csorbát szenved.

Az anyaság bizony temérdek energiát felemésztő foglalkozás, ugyanis az újszülött igen erős túlélési ösztönnel jön a világra. Ösztönei a születése percétől arra késztetik a csecsemőt, hogy minél közelebb maradjanak biológiai anyjukhoz, akinek a hangja, illata és teste már ismerős számukra. Az anya jelenti számukra az otthont. Ahogyan a felnőttek egy bizonyos partnert szeretnének maguk mellé, és vágynak egy „legjobb barátra”, úgy a csecsemők is ebben a konkrét, meghitten ismerős kapcsolatban gyarapodnak a legjobban életük első hónapjaiban. Ez a biológia törvénye.

Ha a biológiai anya nem áll a gyermek rendelkezésére, akkor szükségképpen egy másik felnőttnek kell átvennie az elsődleges gondviselő helyét. Olykor azonban – például egészségügyi szükséghelyzet, az édesanya halála, vagy születést követő örökbefogadás esetén – a biológiai anya testének kezdettől elszenvedett hiánya problematikusabbá teheti a helyettes gondviselőhöz való kötődés folyamatát. Dr. Marcy Axness örökbefogadási szakértő szerint „a természet szigorú gazda: sem a legjobb szándék, sem a legnemesebb indok nem írhatja felül a neurofiziológia törvényeit.”[3] Axness elsősorban az örökbefogadás folyamatát és az adoptált gyermekeket vizsgálja, ama „társadalomtudományi talány” megfejtésén munkálkodva, hogy miért küzdenek az örökbefogadott gyermekek több mentális egészségügyi problémával, mint a vér szerinti szüleikkel felnevelkedő társaik. A szakember dr. Máté Gábort idézi, akik szerint a csecsemőkorukban adoptált felnőttek az elutasítás erős és egész életüket végigkísérő érzését dajkálják magukban.[4] Máté és Axness munkássága sok mindenre fényt derített legkorábbi életfolyamatainkkal és azzal kapcsolatban, hogy milyen kockázatos csecsemőkorban elválni az anyától. Roppant nagyra értékelem Axness következő felismeréseit:

Persze az örökbefogadás csodálatos áldás lehet valamennyi érintett számára, ám nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy ez az áldás rendszerint csupa veszteségből fakad – a vér szerinti szülők veszteségéből, akik nem hajlandók felnevelni a gyermeküket; az örökbefogadó szülők veszteségéből, akiknek nem adatott meg az olyannyira áhított saját utód; és az örökbe fogadott gyermek veszteségéből, akinek elszaggatták biológiai, családtörténeti és nagy valószínűséggel kulturális gyökereit.

[…] Az újszülött együttérző kezelését haladéktalanul meg kell kezdeni, hogy enyhítsük az elszakadás traumáját, a veszteségérzetet és kétségbeesést, melyet a gyermek minden esetben átél, legyen bár szó örökbefogadásról, béranyaságról vagy az újszülöttek intenzív osztályán történő ápolásról; egyetlen percet sem késlekedhetünk.[5]

A babának, akinek rögtön a születése után el kellett válnia biológiai anyjától, az átlagnál is több törődésre van szüksége, hogy enyhüljön szeparációs szorongása. Ha ezt nem kapja meg, ez a korai érzelmi törés életre szóló szívfájdalom kiváltó oka lehet. Amennyiben e probléma téged is érint, remélem, vigaszul szolgál számodra a tudat, hogy az anyától való korai elszakadás mindenki számára borzalmas megrázkódtatást jelent.

JEGYZETEK

[1] Lisa Donovan: Our Lady of Perpetual Hunger: A Memoir. New York, Penguin Press, 2020, 83.

[2] Erica Komisar: Being There: Why Prioritizing Motherhood in the First Three Years Matters. New York, TarcherPerigee, 2017, 36.

[3] Marcy Axness: Parenting for Peace: Raising the Next Generation of Peace-makers. Boulder, CO, Sentient, 2012, 192.

[4] Máté Gábor: A sóvárgás démona. Ismerd meg a függőségeidet. Fordította Kelemen László. Budapest, Open Books, 2023.

[5] Axness: Parenting for Peace, 194.