Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Maude Crosse úrhölgynek!

NYITÁNY

A NYITÁNY FOLYTATÁSA

A NYITÁNY KÖVETKEZMÉNYE

KÉT MAGÁNSZÓLAM

ANGLIA VALHALLÁJÁBAN

KÉT MAGÁNSZÓLAM ÉS EGY KETTŐS

A LÁTSZAT FENNTARTÁSA

ÉRKEZÉS HAZA

A HÁZASÉLET RENDSZERE

VALLOMÁSOK

BEETONNÉ FONTOSSÁGA

SAMUEL PEPYS

LÁTOGATÁS MR. SAMUEL PEPYSNÉL

SÖTÉT FELHŐK

MEGSZABADULÁS

A BROWNING-TÁRSASÁG

BEFEKTETÉS

VIHARFELHŐ

VESZÉLY

CHEYNE ROW 5

A KETTŐS VÉGSŐ ÜTEMEI

A HÁRMAS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Conan Doyle

KETTŐS
ALKALMILAG KÍSÉRETTEL

fordította:
Adorján Sándor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-284-5 EPUB

ISBN 978-963-559-285-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
A Duet, with an occasional Chorus

első kiadás: 1899

a borító angol Stilton-sajtról készült felvétel
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Maude Crosse úrhölgynek!

Minden kicsiny kettős csónak, amikor nekiindul a nagy óceánnak nagyon bölcsen teszi, ha visz magával térképet is, amely megmutatja, hogy útját merre vegye. Mindenik merő boldogsággal és bizakodással kezdi meg útját, pedig az az út nem könnyű, mert tudjuk, hogy tömérdek örvény, szikla, zátony fenyegeti. Emitt néhány lapot szentelek az Önök kis csónakjának, leírva bennük életük derűs napjait meg viharos napjait, amely viharok talán nagyon kicsinyesek valamely nagy hajó fedélzetéről nézve, de a kis kettős csónak sorsára nagyon komolyak lehetnek. És ha az Önök életének derűje másokat is hozzásegít az élet vidámságához, vagy ha az Önök életének viharai megvigasztalnak olyanokat, akiket szintén megrázott a vihar, akkor, tudom, megengesztelődik, amiért ekképp betörtem magánéletük titkaiba. Vajha egész útjuk olyan maradna, aminő indulásukkor volt! S ha majd egyszer kiesik kezéből az evező, s kiesik az Frank kezéből is, akadjon más szerelmespár, mely örömest vállalkozik erre az útra, - s most, jó utat!

1899. január 20.

Igaz barátja, a szerző

NYITÁNY

I.
A nagy nap dátuma

Azok a levelek, melyeket ők akkor egymásnak írtak, a következőképpen kezdődtek:

„Woking, május 20-án

Kedves Maude-om!

Tudvalevőén a mama azt kívánja, hogy esküvőnk szeptember elején legyen, s mi ebbe bele is egyeztünk. Nem gondolja, hogy augusztus 3-ika jobb lenne? Ez épp szerdára esik, s mindenképpen megfelelne. Próbálja meg kérem, hátha sikerül az augusztus 3-ika. Ez ugyanis a többiekre, a lakodalmas népre is sokkal kedvezőbb volna. Nagyon kíváncsi vagyok, mit mond Maga hozzá. Most pedig drága Maude-om... (A többi nem fontos.)”

„St. Albans, május 22-én

Kedves Frankom!

A mamának augusztus 3-ika ellen semmi kifogása nincsen, én pedig szívesen beleegyezem mindenbe, a mi Magának és neki örömet okoz. Az igaz, hogy gondolnunk kell a vendégekre, a szabóra, meg egyebekre is, de azt hiszem, hogy megváltoztathatjuk az esküvő napját minden baj nélkül is. Óh, Frank... (Ami ez után következik, el is maradhat.)”

„Woking, május 25-én

Kedves Maude-om!

Gondolkoztam az esküvőnk dátuma felől, s olyan akadályt látok, amely nem jutott mindjárt eszembe a múltkor. Augusztus 1-eje ugyanis bankszünet, s ilyen idő tájt az utazás nem nagyon kellemes. Azt gondolom tehát, hogy esküvőnket előbb kellene megtartani. Csak képzelje el, milyen kellemetlen volna a Maga nagybátyjának, Józsefnek, ha Edinburgból ilyen bank-szüneti kiránduló tömeggel együtt kellene elutaznia. Nagyfokú önzés volna, ha tervezgetéseink között nem gondolnánk rokonainkra is, hátha valami kellemetlenséget okozunk nekik? Ennélfogva jól meggondolva mindent, azt hiszem, hogy július 20-ika, különben szerda, a legjobb nap volna, amit csak választhatunk. Remélem, mindent el fog követni, hogy ebbe a mama is belenyugodjék. Ha meggondolom... (Következik némi áradozás.)”

„St. Albans, május 27-én.

Kedves Frankom!

Amit az esküvőnk napjáról írt, nagyon okos dolog, s olyan drága Magától, s annyira önzetlen, hogy ebben még az én József nagybátyámra is gondolt. Az bizonyos, hogy nagyon kellemetlen lett volna ránézve ilyenkor utazni, s ez mi előttünk sem lehet közömbös. Ennek különben csak egy akadálya van, ami meg a mamának jutott az eszébe, az ti., hogy Percival nagybátyám (a mama fiatalabbik bátyja) július vége felé jön haza Raingoonból, s így lemaradna az esküvőről (Óh, Frank, képzelje el, a mi esküvőnk!), hacsak későbbre nem tesszük. Ő engem mindig nagyon szeretett, s biztosan meg volna sértve, ha közvetlenül az ő megérkezte előtt esküdnénk meg. Nem gondolja, hogy jó volna őt is megvárni? A mama különben teljesen Magára bízza a dolgot, s mi megteszünk mindent, amit csak kíván. Óh, Frank... (A többi bizalmas.)”

„Woking, május 29-én

Drágám!

Attól tartok, hogy nem volna teljesen józan, ha az esküvő napját csupán azért változtatnánk meg, - dacára annak, hogy az ránk nézve annyira fontos - hogy a Maga Percival nagybátyja is jelen legyen. Meg vagyok győződve, hogy úgy Maga, mint az édes mama, ha erre gondolnak, igazat fognak nekem adni. Mindazáltal egy szempontból igazuk van mind a kettőjüknek, mert tapintatlanság volna közvetlenül az ő megérkezte előtt tartani meg az esküvőt. Azt gondolom tehát, hogy elkerülendő még a lehetőségét is annak, hogy őt érzelmeiben megsértsük, sokkal jobb volna, ha Maga és a mama is beleegyeznének abba, hogy az esküvőt július 7-én tartsuk meg. Úgy látom, hogy ez csütörtökre esik, tehát mindenképpen megfelelő. Amikor legújabb levelét elolvastam... (A többi nem fontos.)”

„St. Albans, június 1-én

Kedves Frankom!

Én is azt hiszem, hogy Magának teljesen igaza van, tényleg helytelen volna az esküvőt közvetlenül Percival nagybátyám megérkezte előtt megtartani. Nagyon rosszul eshetnék neki, ha érzékenységét bárminő módon is kellemetlenül érintenénk. A mama már volt is Mortimernénél a ruhák miatt, s azt hiszi, hogy meg lehet sürgetni a munkát úgy, hogy július 7-ikére minden készen legyen. Nagyon kedves egy asszony, s ami ruhát készít, olyan pompás! Óh, Frank! Már csak alig pár hét kell hozzá, s akkor...”

„Woking, június 3-án

Drága Maude-om!

Maga hihetetlenül kedves, - meg a mama is - hogy olyan szívesen fogadják, amit javasolok. De kérem, nagyon kérem, ne gyötörje meg nagyon a Maga bájos kis egyéniségét azok miatt a ruhák miatt, hiszen nincs egyébre szüksége, mint egy útiruhára, a többit aztán majd lassankint összeszerezzük. Azt hiszem, hogy az a fekete csíkos fehér ruha, - tudja, amelyben Arlingtonéknál teniszezett - pompás útiruha volna. Szinte hajlandó volnék azt hinni, hogy minden öltözéke közül ezt szeretem legjobban, kivéve azt a sötétet, világoszöld díszítéssel. Ebben ugyanis remekül érvényesül a Maga alakjának a szépsége. Nagyon csinos az a quaker-szerű szürke alpaka-ruha is. Olyan abban Maga, mint egy kis galamb! Azt hiszem, hogy ezeket a ruháit, no meg azt a selyem estélyi öltözékét, szeretem a legjobban. Az igaz, hogy másféle ruhában Magát még nem is láttam. De én nekem mégis legbájosabb a szürke, mert abban láttam legelőször, - emlékszik rá? Ezekből sohasem szabad eldobnia egyet sem. Valamennyihez annyi emlék fűződik máris! Ezekben óhajtom Magát látni sok, sok, sok esztendőn át.

Tulajdonképpen azt akartam mondani, hogy Magának annyi ruhája van, hogy nagyon függetlenek lehetünk attól, hogy Mortimerné asszonyság dolgozik-e vagy sem. Ha elkésik a munkájával, hát jó lesz az utólag is. Én nem vagyok önző, sem meggondolatlan, drága kis lánykám, de az mégis sok volna, megtűrni, hogy akár az én szabómnak, akár a Magáénak valami módja lenne a mi esküvőnk elé akadályokat gördíteni! Én csak Magát akarom, a Maga kecses kis személyiségét, ha egyebe sem volna, minit valami „kurta szoknyácskája”, amint Burns mondja. No, most figyeljen rám! Nagyon szeretném, ha rávenné a mamát arra, hogy a tervünkben valami kis változtatást megengedjen. Minél korábban tarthatjuk meg ugyanis az esküvőt, annál kellemesebb lesz nászutunkban bármelyik fogadó is, amelyben megszállunk. Nagyon szeretném, hogy házasságunk első pár hetében, amikor már együtt leszünk, Magát a legparányibb kellemetlenség se érhesse. Júliusban pedig már a nyaralók tömegének jó része neki indul az utazásnak. S ha mi csakugyan e hónap vége felé szabadulunk el, bekerülünk a tömeg sodrába. Ez az a hónap, éppen ez az! Óh, drága kis lánykám, csak gondolja meg! Június 30-ika épp keddre esik, tehát mindenképpen nagyon alkalmas, jó nap. Akkor a hivatalomból én is egész könnyen szabadulhatnék meg. S jutna még elég idő arra is, hogy bennünket háromszor kihirdessenek, ha a jövő vasárnap elkezdik. Drágám, Magára kell bíznom ennek a nehéz kérdésnek a megoldását. Próbálja meg, biztosan sikerül!”

„St. Albans, június 4-én

Kedves Frank-om!

A Maga drága, kedves, fura levele miatt majdnem orvost kellett hívatnunk. A mama ott ájuldozott a díványon, mialatt én egyes részleteket felolvastam. Hogy én, a család leánya, megesküdjem a templomban az én régi, fehér-fekete csíkos ruhámban, melyet akkor viseltem, mikor Arlingtonéknál játszottunk, mert akkor jól állt! Maga néha igazán nagyszerű! S milyen szakértelemmel tud beszélni az én alpakka-ruhámról. Ti. az nem is alpakka, hanem merinó, de az nem tesz semmit. De azért bámulatos módon emlékezik arra, hogy milyen is az én ruhatáram. S még azt is óhajtja, hogy ezeket a ruhákat hosszú éveken át viseljem. Hiszen jó, meg lesz, de csak otthon, amikor teljesen magunk leszünk. De máris kiment a divatból valamennyi, s ha Maga meglátná a takaros kis feleségét bő szoknyában, egy csomó olyan hölgy között, akik valamennyien szűkét viselnek, úgy elszomorodnék miatta, hogy még az sem vigasztalhatná meg, hogy ez volt az a ruha, amelyben Maga legelőször... hiszen tudja!

Az bizonyos, hogy az új ruhámnak föltétlenül meg kell lenni az esküvőnkig. Mert attól tartok, hogy a mama enélkül még törvényesnek sem tartaná a házasságunkat, s ha tudná, hogy milyen takaros lesz, nem is akadékoskodnék miatta. Csak képzelje el, ezüstszürke, - mert tudom, hogy ez a Maga kedvenc színe - a nyaka meg a csukló körül keskeny fehér csík és csipkefodor, gyönyörű gyöngysorral beszegve. Hozzáillő, egyenes peremű kalap fehér tollal és gyémántos csattal. Ez a sok pompa mind nagyon mellékes lehet Ön előtt, Uram, de ha meglátja, remélhetőleg mégis tetszeni fog. Aztán ami az egyszerűséget illeti, megfelel a Maga ízlésének is. Erről különben a férfiak azt képzelik, hogy ez a legolcsóbb módja az öltözködésnek, s hiszik is mindaddig, amíg meg nem nősülnek, s számlákat nem látnak.

Aki azt mondotta, hogy éjjel-nappal dolgozik, de 30-ára készen lesz minden. Óh, Frank! hát nem hihetetlen? Jövő keddhez három hétre. Aztán a kihirdetés! Istenkém, kilel a hideg, ha rágondolok! Kedves öreg fiacskám, nem fog engem megunni? Képes vagyok bármire is, ha arra gondolok, hogy egyszer meg is unhatna. S amellett az a legnagyobb baj, hogy Maga engem tulajdonképpen egy csöppet sem ismer. Van nekem százezer hibám, amiket Maga vak szerelmében meg sem lát. S mekkora kijózanodás lesz ebből! Majd rájön, hogy minő meggondolatlan, léha, makacs, lusta, szeszélyes, s mindenféle borzalmasság vagyok én. De szeretem Magát, Frank, egész szívemmel, lelkemmel, eszemmel, erőmmel, s Maga, ugye, ezt is tekintetbe fogja venni. S most nagyon boldog vagyok, hogy mindezt meggyóntam, mert mégis legokosabb, ha előre tudja, hogy mit várhat tőlem. Talán megvigasztalja majd, ha egyszer eszébe jut, s azt mondhatja, hogy „tisztességesen bevallott mindent, óvott is, s tényleg nem rosszabb, mint aminőnek magát mondotta”. Óh, Frank, gondoljon 30-ára.

Ui. Elfelejtettem megírni, hogy van egy ezüstszürke sapkám is - fehérrel beszegve - a ruhámhoz. Igazán édes!”

Hát ekképp állapították meg ők ketten a fontos dátumot.

A NYITÁNY FOLYTATÁSA

II.
Lassúbb hangnemben

„Woking, június 7-én

Drága kis Maude-om!

Mennyire szeretném, ha itt volna mellettem, amikor egész napokat töltök a legsötétebb, óh, a legislegsötétebb kétségek között. Úgy vágyakozom a Maga hangjának a csengése, kis kezének az érintése után! Miképp tétovázhatok, amikor három hét múlva az én feleségem lesz Anglia legédesebb kis lánya? Ezt kérdezem magamtól folyvást, s erre csak azt kapom feleletül, hogy éppen ez az, amiért az én nyomorult lelkiismeretem úgy marcangol. Érzem, hogy nem voltam Magával szemben őszinte, ezért kell vezekelnem, s nem tudok mit tenni.

Legújabb levelében azt mondja önmagáról, hogy meggondolatlan. Maga sohasem volt meggondolatlan. De én az voltam, léha, - mert amióta Magát megszerettem, annyira el voltam merülve szerelmemben, a boldogság úgy bearanyozott körülöttem mindent, hogy sohasem néztem komolyan szembe jövő életünknek és Magával sem beszéltem őszintén arról soha, hogy házasságunk valósággal minő lehet. S íme, most, a tizennegyedik órában rájövök arra, hogy én Magát tévútra vezettem, mert nem világosítottam fel arról, hogy házassága után az élete sokkal kevésbé lesz verőfényes, mint aminő addig volt. Mit adhatok én cserébe azért, hogy önmagát feláldozza? Önmagamat, szerelmem, s mindazt, amim csak van - de mind összevéve minő kevés.

Maga olyan lány, aminő nincs ezer, tízezer között egy - vidám, szép, édes, az ország legbájosabb hölgye, én pedig afféle tucat-ember vagyok, vagy talán még az is alig, nagyon kevés joggal arra, hogy a múltammal ékeskedhessek, s vajmi kevés kilátással a jövőre. Nagyon szegényes cserét csinál Maga, valósággal nyomorúságosat. De még most meggondolhatja a dolgot. Mérlegelje a kérdést nyugodtan, s ha azt találja, hogy sokat veszít a cserén, hagyjon engem magamra, s elhiheti, hogy soha egyetlen szóval, egyetlen hanggal szemrehányást Magának tenni nem fogok. Egész élete forog kockán. Miképp s kívánhatnám, hogy váltsa is be azt, amit ígért, amikor nem világosítottam fel arról, hogy mire szánta el magát? Én hát őszintén feltárom a tényeket, aztán jöjjön, aminek jönnie kell, legalább a lelkiismeretem nyugodt lesz, mert akkor Maga, bizton tudom, nyitott szemmel fog határozni sorsa fölött.

Össze kell hasonlítania mostani életét azzal, amely a jövőben vár reá. Édesatyja gazdag ember, vagy legalább is módos, s ezért hozzá lehet szokva ahhoz, hogy megkapjon mindent, amit megkívánt. Édesanyja jó szívét eléggé ismerem ahhoz, hogy tudjam: semminő kérését vissza nem utasították. Élete vidám, öltözéke választékos, otthona bájos, kertjük pompás, van saját agara, kanárija, szobalánya. S mindenekfölött gondolnia kell arra, hogy soha aggódnia, a holnap fölött töprengenie nem kellett. Nagyon jól el tudom képzelni egész eddigi életét. Reggelenkint énekelt, zenélt, sétált a kertben, olvasgatott. Délutánonkint élt a társaságának, eljárt látogatóba, vagy látogatásokat fogadott. Este tenisz, nagyobb séta, újból egy kis zene, édesatyja hazaérkezik a Cityből, boldog családi kör, alkalomadtán ünnepélyesebb ebéd, táncestély, színház. S ez így folyhatott kedélyesen, simán, hónapról-hónapra, évről-évre, s a Maga bájos, kedves, vidám természete, megjelenése, boldoggá tett környezetében mindenkit, s mindenki annak visszahatásaként igyekezett Magát is boldoggá tenni. Miért is törődött volna pénzkérdésekkel? Ez az édesatyja kötelessége volt. Mit bánta a háztartás gondjait? Erről gondoskodott a mama. Úgy élt, akár a madár vagy a virág, s semmi gondja a jövő miatt nem kellett, hogy legyen. Ami szépet az élet Magának megadhatott, azt meg is adta.

Most pedig szembe kell néznie azzal, hogy minő élet vár Magára, ha mégis elhatározza, hogy életét egybekapcsolja az enyémmel.

Társadalmi állást én nem nyújthatok. Micsoda rangja is van a Kölcsönös Biztosító Társulat segédtitkárjának? Lehet ugyan még belőlem elsőosztályú titkár is. Ha Dinfon meghal, - s remélem, ezt csak nem teszi, mert különben nagyon derék fiú, - megkaphatom az ő helyét. Ennyi az egész, amit jövő kilátásaimról mondhatok. Némi hajlandóságom van ugyan az irodalom iránt is, - írtam eddig pár cikket hetilapokba, - de alig hiszem, hogy ebből valami jelentősebbet várni lehetne.

Jövedelmem egész évre 400 font, s amit az esetleges napidíjak hoznak. De erről alig érdemes beszélni. Magának van évi 50 fontja. A kettőnk összjövedelme tehát nem éri el az 500 fontot. Hát meggondolta-e, mit jelent elhagyni a St. Albans-i bájos otthont, a hatalmas nappali szobát, a billiárd-termet, a kertet, - és élni egy 50 fontért kibérelt wokingi lakásban, két nappali szobájával és baromfiudvaros kertjével? Van-e jogom Magától ekkora áldozatot megkívánni? Aztán jön a háztartás, a szorgos beosztás, a szűkösködés, s mind ehhez járul még az a feladat, hogy a nagyon korlátolt jövedelem dacára társaságunk előtt még a külszínt is meg kell óvnunk.

S én most azért érzem magam annyira szerencsétlennek, mert tudom, hogy Maga úgy akar férjhez menni, hogy még csak nem is gyanítja, minő nehéz, kilátástalan küzdelmet vállal magára. Óh, Maude, drága kis Maude-om, úgy látom, hogy Maga túlságos sok áldozatot hoz érettem.

Ha igazi férfi volnék, azt kellene mondanom: „Felejtsen el, felejtse el az egészet! Tekintse eddigi ismeretségünket élettörténete végleg lezárult fejezetének.” Teremthet magának jobb sorsot is. Magam és érzelmeim úgyis csak azzal fenyegettük a Maga ifjú életét, hogy megfosztjuk a napfénytől. A Maga gyöngéd és bájos egyéniségét! Hogyan viseljem el azt a gondolatot, hogy Magát kitegyem egy ilyen háztartás durvaságainak és örökös gondjainak! Magam előtt látom most életének sok kecses jövését-menését, azt a módot, ahogy minden dolgát annyira finoman elintézte, életének előkelő összhangját, s azt a derűt, amely sohasem hagyta el, bármit tett is. Olyan a vére, abban a légkörben született, s abban virul is, amely most körül veszi.

Én pedig visszaélek a szerencsémmel, s vissza akarok élni szerelmével, hogy magammal rántsam a mélységbe, megfosszam életét minden szépségétől és kedvességétől, és megterheljem lelkét közönséges gondokkal, amelyek száma kifogyhatatlan és megölik az ember lelkét. Hát annyira önző állat legyek és megtűrjem, hogy Maga, akit olyan magasba helyezett sorsa, lesüllyedjen az élet szorongásai, piszmogásai közé? S mit adhatok én mindezért cserébe? Ezek a gondolatok jönnek rám, s folyton jönnek rám, és taszítanak a legsötétebb töprengések közé. Olykor megvallottam Magának, hogy kedvetlen vagyok, de annyira kétségbeesett soha nem voltam, mint ma. Leggonoszabb ellenségemnek sem kívánom, hogy olyan boldogtalanná váljék, mint aminő én vagyok.

Drága kis Maude-om, írja meg, de a lelke igazi mélységéből, hogy mit gondol erről a kérdésről? Igazam van-e? Vagy nagyon sokat kérdeztem? Nem borzad el a cserétől? E sorokat Maga reggelre megkapja, én a Maga levelét meg estére várom. Majd elibe megyek a levélhordónak. Milyen nehéz lesz hirtelen el nem kapni tőle a levelet, nehogy eláruljam magamat! - Wilson volt nálam, s tele beszélte a fejemet bohókás dolgokkal, amikor pedig minden gondolatom, ami nehéz kérdésünk körül forgott. Valósággal gyilkos hangulatba hozott, de remélem, eléggé mosolygós tudtam lenni, s nem voltam udvariatlan. Igazán nem tudom, mi a helyesebb: a simaság, amely tettető, vagy a ridegség, amely becsületes.

Minden jót, drága szívem, - annyival is drágább nekem, mert úgy érzem, hogy elveszítem.

Örök hűséggel

Frank”

„St. Albans, június 8-án

Frank, az isten szerelméért, mit jelent ez a levél? Szerelmét emlegeti, s amellett válásról beszél. Úgy ír, mintha a mi szerelmünket meg lehetne változtatni, vagy elfojtani, óh, Frank, Maga nem foszthat meg engem szerelmemtől. Nem is tudja, mim Maga nekem, az én szívem, az én életem, az én mindenem. Szívesen áldoznám fel Magáért az életemet, örömest, - a szívem minden dobogása a Magáé. Maga nem is tudja, mim lett Maga nekem. Minden gondolatom a Magáé, s az is volt folyton azóta, hogy akkor este Arlingtonéknál találkoztunk. Szerelmem oly mély és olyan erős, hogy az uralja minden tettemet, reggeltől estig, egész életemet. Ez az én lélegzetem, az én szívem dobogása, - amin változtatni nem lehet. A szívem dobogásán változtatni nem bírok, amíg egyáltalán dobogni bír. Miképp volt képes, miképp volt képes, kitalálni effélét! Én tudom, hogy maga éppúgy szeret engem, mint ahogy én szeretem Magát, különben nem is tárnám föl a szívemet ennyire. Sokkal büszkébb vagyok, semhogy máskülönben ennyire elárulnám magamat. De érzem, hogy semmiféle önérzetesség nem jogosult most, amikor akár félreértés, akár meg nem értés nyomorulttá tenne mind a kettőnket egész életünkre.

Csak akkor tudnék beleegyezni a szakításba, ha azt gondolhatnám, hogy már nem szeret. Óh, Frank, ha tudná, hogy minő rettentő rám nézve már csak a szakítás gondolata is, soha egy pillanatra sem beszélt volna róla és semmi körülmények között még eszébe sem jutott volna. Még a lehetőségére is borzalmas gondolni. Amikor épp az imént, levelét elolvastam, majd elájultam. Nem tudok tovább írni. Óh, Frank, ne fosszon meg engem szerelmemtől. Nem bírom elviselni. Óh, bár itt volna most mellettem, tudom, lecsókolná rólam a sírást, amely úgy égeti a szívemet Nagyon elhagyott vagyok és fáradt. Levele többi részére már nem is tudok felelni. Csak azt tudom, hogy Maga szakításról írt, s én nagyon oda vagyok és szerencsétlen.

Maude”

Egy távirat másolata:

„Frank Crosse-tól Maude Selby kisasszonynak.

The Laurels, St. Albans.

Nyolc tizenötkor indulok, érkezem éjfélkor.”

„Június 10-én

Milyen aranyos volt Magától, kedves fiacskám, hogy egy pillanatnyi haladék nélkül keresztül rohant két vármegyén, csakhogy félreértéseimet szétoszlassa. Igaz is, hogy fölötte nevetséges volt levelét annyira a szívemre venni, de mihelyt a szakításnak csak a lehetőségét is olvastam, olyan mértékben megrendültem, hogy valósággal képtelen voltam egyébre is gondolni. Az a szó SZAKÍTÁS, szinte lángbetűkkel látszott keresztül vonulni az egész levélen, elnyomva benne minden egyebet.

Így írtam meg azt a levelet, képtelen tartalmával együtt az én fiacskámnak, s a kedves rohant keresztül egész Dél-Anglián, s megérkezett éjfélkor a legszánalmasabb állapotban. Azért mégis nagyon drága volt, hogy eljött, fiam, s nem is fogom elfelejteni soha.

Rendkívül sajnálom, hogy olyan esztelen voltam, de be kell ismernie Uram, hogy némileg esztelen volt Ön is. Micsoda gondolat azt föltenni, hogy ha én szeretek valakit, akkor az én szerelmemet befolyásolhatja az illető lakásának nagysága, vagy éppen a jövedelme mekkorasága! Szinte nevetnem kell, ha rá gondolok. Hát fölteszi, hogy egy asszony boldogságára befolyást gyakorolhat az ebédlőszoba, vagy a billiárd-deszka, vagy az örves kutyám, vagy a többi fényűző lim-lom, amiket olyan szépen felsorolt? Hisz ezek mind csupa ringy-rongyai az igazi életnek! Nem alkotják a lényeget. MAGA és a Maga szerelme, ez a lényeg. Az, aki engem a szíve mélyéből szeret és akit én is szeretek egész szívemmel.

Hogy megváltoztatja az az egész életet! Minő mássá változik tőle minden! Beragyogja, megszépíti az egész világot! Mindig is hittem magamról, hogy nagyon fogok tudni szeretni - s íme, tudok is!

Fura dolog azt képzelni, hogy Maga elsötétítheti az életemet. Hogyan, hisz MAGA az én életem! S ha elhagyná - mi maradna belőle? Beszél arról, hogy minő boldog voltam, mielőtt láttuk egymást, - pedig, óh, minő üres volt akkor az én egész életem! Olvastam, zongoráztam, énekeltem, amint írja, de micsoda hiábavalóság volt az! Megtettem, mert a mama úgy akarta, de ez igazán nem ok arra, hogy tovább is folytassam. Olvastam, mert Maga is szeret olvasni, s mert örömest beszélek Magával könyvekről is. Zongoráztam, mert Maga szereti a zenét. Énekeltem, mert azt reméltem, hogy azzal is jobban tetszem. Bármit tettem, Maga mindig összefüggésben állott azzal, amit tettem. Igyekeztem, s arra igyekeztem, hogy jobb és finomabb asszony legyek, mert méltó akartam lenni szerelmére. Többet változtam, fejlődtem és haladtam ma három hónapja, mint azelőtt egész életemen át.

No, és erre beállít Maga azzal, hogy elsötétíti az én életemet. Most remélem, kissé másképp vélekedik. Ma az én életem tartalmas és gazdag, mert betölti a szerelem. Ez az életem kulcsa, lényem alapja, erőm forrása. Föllelkesít minden áldozatra, kivirágoztatja minden tehetségemet, amit csak a természet adott.

S hogyan mondhatnék el ilyet Magának, ha nem tudnám, hogy a Maga szerelme irántam éppolyan mélységes? Nem is lettem volna képes erre az én egész életemre kiható nagy szerelemre, ha a Maga részéről csak mérsékelt hajlandóságra találtam volna. Remélem, soha többé nem fog eszébe jutni, hogy bárminő anyagi töprengés befolyást gyakorolhat a mi szerelmünkre.

És most hagyjuk abba a komolykodást végleg. A szegény mama egész oda volt, hogy éjfélkor úgy berontott hozzánk, s hogy másnap éppoly hirtelen elutazott. Édes fiacskám, azért mégis olyan drága volt, hogy eljött! De ugye, soha többé nem lesz szomorú, s nem fog még gondolni sem ilyen nyomorúságos dolgokra? De ha mégis rosszkedvű akar lenni, hát legyen most, hamar, mert június 30-án túl minden szomorúság merő lehetetlenség lesz.

Örökké a Magáé
Maude

Woking, június 11-én

Drága lánykám!

Milyen tökéletesen édes egy teremtés Maga! Akárhányszor csak elolvasom a levelét, mindig jobban belátom, hogy egyénisége az enyémnél határtalana magasabb rendű. Mennyire fenséges és önzetlen a felfogása, ahogy szerelmét értelmezi! Hogy is alacsonyíthattam le azzal a gondolattal, hogy bárminő hívságos dolog csak egy szemernyire is hathat erre az érzelemre! De minthogy az én szerelmem annyira aggódik azon, hogy sorsa én miattam meg ne romolják, ezért gondoltam azt, amit megírtam, s nagyon mégsem bánom, hogy megírtam. Szinte örülök is, hogy ez a felhő így egy kissé fölénk borult, mert utána, íme, annál ragyogóbban süt a nap. S most talán még jobban ismerem is és mélyebben látok be a szívébe.

Azt tudtam, hogy az én szerelmem Maga, iránt kétségkívül a lelkem valódi lényegét alkotja, - óh, milyen nehéz a legmagasabb fokú érzést a tökéletlen emberi nyelven kifejezni! - de azt már nem mertem remélni, hogy a Maga érzelmei is ennyire mélységesek. Alig merem elmondani még Magának is, hogy tulajdonképpen mit éreztem. A teniszezés és teázás e korszakában valami erős, nagyon erős szenvedély fogott el, olyan, aminőt még könyvekben, költeményekben sem szoktak leírni. Attól féltem, hogy megriasztja, talán még el is ijesztené, ha elmondok mindent arról, amit érzek. S íme, most Maga írt nekem két olyan levelet, amelyben meg van írva minden, amit én akartam elmondani a magam szíve érzéseiről. Ugyan ez az én legbensőbb, legsajátabb érzésem, s nem lehet a Maga szívének egyetlen rezdülése sem, amelynek párját az ép szívemben meg ne találná. Óh, Maude, talán eléggé világosan beszélek, s írok is néha, de soha sehol a világon még nő nem volt, akit szenvedélyesebben szerettek volna, mint ahogy én Magát szeretem. Jöjjön bármi is, amíg ez a világ áll, s amíg én csak lélekzeni bírok, más nő az én számomra nem létezik. S ha mi ketten együtt vagyunk, nem félek semmitől, hozzon ránk a jövő bármit is. De ha nem volnánk együtt, azt az ürességet be nem tölthetné mellettem az egész világ.

Azt írja, hogy életére nagy befolyást gyakoroltam, mert most többet olvas, többet tanul, mélyebben érdeklődik minden iránt. Nem is írhatott tökéletesebben olyant, amivel nekem nagyobb örömet okozhatott volna. Ez igazán pompás! Ez igazolja azt, hogy Maga után vágyódni mertem. Ez megnyugtatja lelkiismeretemet mindazért, amit tettem. Annak mindnek helyesnek kellett lenni, hogy ezt a hatást elérhette. Olyan boldog és vidám vágyok, amióta ezt megírta! Képtelenség ugyan elgondolni, hogy én lelkesítettem föl Magát, de amikor Maga édes őszinteségében úgy mondja, én sem gondolhatok mást, és csodálkozom és örvendezek. De nem szabad sokat és túlerőltetve dolgoznia. Azt mondja, hogy a kedvemért teszi, de ebben és így nekem kedvem nem telik. Elmondok valamit elriasztó példa gyanánt. Volt egy barátom, aki nagyon szerette a keleti irodalmat, a szanszkrit nyelvet, s más effélét. Az a hölgy pedig, akit ő szeretett, az ő kedvéért szörnyen nekilátott ennek a stúdiumnak. S egy hónap alatt a hölgy idegrendszere úgy megrendült, hogy talán soha többé teljesen ki nem gyógyul, egyszerűen nem volt elég ereje ehhez a munkához, amelynek mártírja lett. Nem akarom e hasonlattal azt mondani, hogy a Maga szellemi képessége az enyémet elérni nem bírná, csak azt, hogy az asszony szellemi képessége más, mint a férfié. A kecses vítőr finomabb szerszám, mint a fejsze, de azért a favágásra mégsem alkalmas.

Rupton Hale-nek, az építésznek, kevés számú barátaim egyikének, nagyon siralmas véleménye van a nőkről. Csütörtök délután a Byfleet-golfpályán játszottam vele és beszélgettünk a nők szellemi képességének kérdéséről. ő azt állítja, hogy a nők agyában sohasem lobban föl valami eredeti ötlet lángja, mert a nők csak valaki másnak, ismeretlennek az esze csillogását tükrözik vissza, adják tovább. Azt megengedi, hogy a nők rendkívül gyorsam képesek a mások eszméit felfogni, de ezzel aztán vége. Erre idéztem néhány nagyon gonosz megjegyzést, amit egy hölgytől egy ebéden hallottam. „Ezek annak a férfinak a hatása alatt támadtak, akivel az a hölgy legutóbb beszélt” - mondja ő. „S ha az ember igazat ad ennek az elavult felfogásnak, arról a férfiról, akivel az illető hölgy előttünk legutoljára beszélt, tiszta fogalmat alkothatunk magunknak, ha a hölgyre valaminő benyomást gyakorolt. Az ön felfogását az előtt a férfi előtt fogja visszatükröztetni, akivel majd ön után beszélget” - vélte. Nagyon udvariatlan felfogás, de ötletes.

Drága szívem, mielőtt levelem befejezném, hadd mondjam el azt, hogy ha én boldoggá tettem a Maga életét, Maga még ennél is nagyobb csodát művelt velem. Mert attól a naptól fogva, hogy Magát megszerettem, az én lelkem tökéletesen kifejlődött. Olyan kicsinyes, korlátolt és önző volt azelőtt, - az élet pedig annyira nehéz, ostoba és céltalan: néhány évig élni, hogy az ember épp egyék, aludjon, aztán meghaljon, - ez olyan közönséges és annyira anyagias. De most minden szűkös korlát szertehullott körülöttem és határtalan látkörön fut végig a tekintet. Szépnek látszik minden. London-Bridge, King William Street, Abchurch Lane, a szűk lépcsőház, a hivatal nagy könyveivel, a fényes íróasztalok, mind csak úgy sugárzik, mintha arannyal volna bevonva. Erősebb is vagyok, mint aminő voltam: élénken lépdelek, s még a lélegzetem is mélyebb. Sőt jobb is vagyok, mint azelőtt. Isten a megmondhatója, de ez a változás igazán könnyen volt elérhető. De igyekezem magamnak eszményképet alkotni és élek aszerint. Valami hamisságnak érzem, hogy Maga engem olyan magas emelvényre helyez képzeletében, amikor az én igazi helyem inkább valamelyik homályos zúg lehetne. Olyan vagyok, mint Browningnak az az alakja, aki folyton bánkódott a saját arcbőre szeplőssége miatt, de annál büszkébb volt hölgye hattyúfehérségére. S most, drága kis hattyúpelyhes hölgyem: jóéjszakát kíván szerelmetes szívvel a Maga mindörökké hűséges szerelmese

Frank

Ui. Óh, szombat! Szombat! Szombat! Óh, mennyire epedek azért a szombatért, amikor majd újra láthatom! Vasárnap együtt megyünk meghallgatni, hogyan hirdetnek ki bennünket.”

A NYITÁNY KÖVETKEZMÉNYE

„St. Albans, június 14-én

Kedves Frankom!

Milyen szörnyű, amikor az ember nevét úgy belekiabálják a közönségbe! S micsoda hangja volt annak az embernek! Valósággal ordította, - hogy „Maude Selby jelen egyházkerületből” - mintha az egész egyházkerület tartoznék a nevemet ismerni. A Maga nevét meg épp, hogy kimondta. Mintha azt gondolta volna, hogy semmiféle helyi érdek ahhoz nem fűződik, hogy az a Frank Crosse Wokingból kicsoda?

De, amikor megkérdezte, hogy tud-e valaki a gyülekezetben valaminő okot, vagy akadályt, amelynek folytán mi nem kelhetnénk egybe, valósággal megborzongtam. Reszkettem, hogy no, most valaki hirtelen felugrik, akár a játékdobozok kis, elrejtett manója, s csap valami nagy jelenetet ott a templomban. Mennyire megkönnyebbültem, amikor aztán más személyekre tért át! Arcomat eltakartam mind a két kezemmel, mert csupa láng volt. De az ujjaim között rátekintettem Magára, de Maga csak ült, hidegen, szinte vidáman, mint akinek nagyon tetszik a dolog. Azt hiszem, helyes lesz, ha jövő vasárnap elmegyünk az esti istentiszteletre. Ámbár a papa egy ideje, amióta az új orgonista megjött, nem jár a templomba. Azt mondja, hogy ennek a muzsikálását nem bírja elviselni.

Milyen édesen telt el a napunk! Soha, de soha elfelejteni nem fogom. Óh, Frank, milyen jó Maga hozzám. Remélem, nem is fogja megbánni. Most még, amíg fiatal vagyok, s Maga azt hiszi, hogy szép is vagyok, rendben van a dolog. De kötelességem figyelmeztetni, hogy tulajdonképpen nincs is igaza. Nem is tudom elképzelni, hogy miért is tetszem Magának? Talán azért, mert akkor látott legelőször, mikor a papával voltam. De ha olyankor nézett volna meg, amikor Nelly Sheridan is jelen volt, vagy más, igazán szép leány, azonnal látta volna, hogy milyen nagy különbség van közöttünk.

Abból, hogy Magának tetszik a szürke szem, a sötét haj és más miegyéb, nem következik, hogy valósággal szép vagyok. Nagyon megszomorítana, ha emiatt kiábrándulna, különösen, amikor már csak késő bánat lehetne belőle. E levelemet őrizze meg figyelmeztető okirat gyanánt, amint a papa írni szokta, egyszer talán érdemes lesz rá hivatkozni.

Nagyon szeretném, ha most láthatna, - vagy inkább a világért sem szeretném, ha látna. Nagyon piros vagyok és rendetlen, - mert épp most sütöttem. Csak gondolja meg, minő képtelenség, hogy mi lányok, kénytelenek vagyunk megtanulni a francia rendhagyó igéket, Kína földrajzát, de a legegyszerűbb étel főzésére nem tanítanak meg bennünket! Ez igazán nevetséges. De minthogy megjavulni sohasem késő, ma kirándultam a konyhába és sütöttem tortát.

Nem is képzelheti el, mennyi minden szükséges még egy olyan közönséges dologhoz is, mint ez. Azt hittem, hogy a szakácsnő tréfál, amikor minden kelléket kirakott elém. Olyan volt, mint mikor valami bűvész készül az előadásra. Volt ott egy habverő-üst, meg egy másik tál teli fölszeletelt almával, aztán egy nagy gyúródeszka, egy nyújtó, meg tojás, meg vaj, meg cukor, meg szegfűszeg, no és természetesen liszt is. A tojást mind feltörtük s belecsurgattuk az egyik tálba, az üstbe. - Maga nem is képzeli, milyen ragadós tud lenni egy ilyen tojás, mikor a tál mellé csurog. Aztán összekevertük liszttel, vajjal és egyebekkel. S addig kavartam, amíg teljesen kimerültem. Nem is csodálom, hogy minden szakácsénak olyan vastag a karja. Aztán csináltunk belőle pépet, vagy tésztát, azt kinyújtottuk, beleraktuk az almát a tálba, befödtük tésztával, a széleket köröskörül szépen kikenegettük, betakartuk tészta-anyagból készült levélformákkal és raktunk a közepére egy édes kis koszorút. Arra betettük a sütőbe, amíg szépen megbarnult. Nagyon mutatós torta lett belőle, s a mama azt mondta, hogy én nagyon komolyan végeztem el a dolgomat. Az igaz, hogy terjedelméhez képest nagyon nehéznek mutatkozott. A mama nem is akart belőle enni, mert Tristam doktor nem engedi, hogy efféléket egyék, de én megkóstoltam, s igazán nem is volt olyan rossz. A mama azt mondta, hogy a cselédek kapják meg ebédre, de a cselédek azt mondták, hogy a mi szegény ablaktisztogatónknak nagyon nagy a családja, hát annak adtam a tortát. S milyen igazi öröm az, amikor az ember egy egész családdal jót tehet!

Tudja-e, mi történt ma reggel? Két nászajándék érkezett. Az egyik egy nagyon szép halas-tál, s tokban egy villa. A kedves öreg Jones Beyrickné küldte, akitől igazán nem vártunk semmit. De azért mégis nagyon szép tőle, mert a halas-tál nagyon csinos. A másik egy útibőrönd, Arthur nagybátyámtól. Aranyos kapocs is van rajta, belevésve e két betű: M. C. Én, mikor megláttam, fölkiáltottam: „Milyen kár! Helytelen betűket véstek rá!” Amire a mama elnevette magát. Pedig alig hiszem, hogy ezt hamar meg lehessen szokni. Csak képzelje el, milyen furcsa érzés volna, ha föl kellene cserélnie nevét az enyémmel! Hiába neveznék Selbynek, mégis úgy erezné magát, mint Crosse. Ezt nem is tréfából mondom, de a nők gyakran tréfálnak, anélkül, hogy tudnák. A napokban eljött hozzánk a lelkész az ő négykerekű csacsi-fogatán, mire a mama azt mondta, hogy „milyen takaros kis négyesfogat”. Azt hiszem, hogy négykerekűt akart mondani, de a papa azt jegyezte meg rá, hogy ilyen kedveset már régen nem hallott. A mama még örült is neki, ámbár én nagyon hiszem, hogy nem is sejti, mi volt a megjegyzésében olyan „kedves”.

De mennyi butaságot is írok én itt össze! Vajon nem döbbent-e meg, kedves barátom, amikor mindezt elolvassa, látva, hogy minő személy is az, akivel majd az egész életét együtt kell töltenie? De úgy látszik, hogy Maga ezen még egyszer sem ütődött meg. Azt hiszem, hogy ez nagy hősiességre mutat. Az jutott eszembe ugyanis, hogy milyen tökéletlenségre mutat az, hogy rendszerint nem fejezem be azt a gondolatot, amiről írni akarok, aminthogy a levelem elején elkezdtem valamit, és csakhamar abba is hagytam. Föltéve ti., hogy egészben véve nem vagyok éppen csúf, (pedig néha rettentő az én egész lényem), meg kell gondolnia azt, hogy a nők milyen hamar vénülnek. Hiszen nem sokkal házasságunk után teli lehetek ránccal és alig lesz egyetlen fogam is. Szegény fiacskám, milyen sors vár így Magára! Ellenben a férfiak olyan kevéssé vénülnek, s olyan lassan. Azon fölül az nem is ront rajtuk olyan sokat, mert egyik lány sem törődik azzal, hogy a férje „szép” legyen.

Frank, ha Maga engem mégis feleségül vesz, úgy kell felfognia a dolgot, hogy a szívemért és a lelkemért szeret, és mintha testem nem is volna, akkor is szeretne. Mert én is úgy szeretem Magát, bár persze örülök, hogy amellett teste is van. Nem is tudom, hogyan szeretem, csak azt tudom, hogy amikor mellettem van, úgy érzem magam, mintha álmodnék, - valami kellemes, szép álmot. Ezekért a pillanatokért élek.

Örökké a Magáé
Maude

Ui. A papa épp az imént jött meg, s úgy megijesztett, azt mondta, hogy az ablaktisztogató és egész családja súlyos beteg lett a tortától. Persze tréfa volt az egész; a kocsistól hallotta az én tortahistóriámat. De nem volt ez a tréfa rettenetes?”

„Woking, június 17-én

Édes kis Maude-om!

Nagyon szeretném, ha bejönne a városba szombaton reggel. Este aztán együtt mennénk haza St. Albans-ba, s gyönyörűen töltenők ezt a két napot, a vasárnapot is beleértve. Addig nem is tudok egyébre gondolni, addig pedig számlálom az órákat. Tegye ezt lehetővé, nagyon kérem és ne hagyja magát elriasztani tőle semmi áron. Hiszen mindig tud valami ürügyet, ha akar. Biztos vagyok felőle.