Dana Leigh-nek, akivel örökké tűzön-vízen át

PROLÓGUS

MOLLY THOMAS

Kockázatos volt kisurranni, hogy találkozzon Elizával, de Mollynak muszáj volt bevallania, hogy mit tett, mert szinte már fojtogatta a bűntudat.

Miért, miért is kellett elmennie, hogy beszéljen azzal a csinos seriffhelyettessel? Nem számított, milyen közel állt Eliza Hicks seriffhez, Eliza már a kezdetektől fogva hajthatatlan volt, hogy nem vonhatják be a rendőrséget a dologba. Óhatatlan volt, hogy dühös lesz Mollyra.

De Molly nem volt olyan bátor vagy erős, mint Eliza. Ő félt. Rettenetesen félt. És még mindig volt rá esély, hogy megállítsák ezt az egészet, meg tudnák állítani, még lehetne, hogy…

Nem. Már túl késő. Valaki meg fog halni.

Miattad. Nem! Nem, hanem…

Eliza miatt.

Molly összerezzent, viszolyogva a gondolattól, száműzve azt agya egy távoli sarkába, ahol nem kínozhatta őt.

A kerítésnél találkoznak majd, ahogy mindig, és Molly bevallja Elizának, hogy elment beszélni azzal a csinos seriffhelyettessel. Meg fogja tenni. Ezt az ígéretet mantrázta magában újra meg újra meg újra, miközben az egyenetlen terepen szedte a lábát a sötétben az otthonaikat elválasztó közös birtokhatár felé. Az éjszaka megnehezítette a navigálást az ismeretlen ösvényen, nagyobb koncentrációt igényelt az előrehaladás. Ezért nem tűnt fel neki először a hang.

De aztán meghallotta.

Bakancs csikorgását a köveken.

Valaki próbált csendben maradni.

Molly megdermedt, kissé ideges is volt. Elég közel járt már a kerítéshez, hogy akár Eliza is lehetett, ahogy épp őt keresi.

Elizának kellett lennie, mert elvileg senki más nem volt idekint. Molly észrevette volna, ha érkezik az úton egy autó.

Hacsak az illető nem akarta, hogy meglássák.

Egyre sötétebb lett, az éjszaka Molly köré burkolózott, de most nem volt olyan megnyugtató a súlya, mint általában. Inkább szorongatta, mintha satuba fogták volna a mellkasát. Próbált, nagyon igyekezett csendes maradni, megfékezni a zihálást, a kétségbeesett kapkodást a levegő után, miközben fülelt, hogy hallja-e még a…

És megint hallotta.

Megint hallotta.

Valaki egyre közelebb ért hozzá.

Az arca szinte már azelőtt nedves volt, hogy felfogta volna, sír. Máshogy képzelte a pánikot, de tessék, itt volt, megsemmisítő csapás helyett szelíd hullámban lett úrrá rajta a kifulladás. Molly visszafojtotta a zokogást, elnyelte arcának puha húsa, ahogy a szája belső felét harapdálta.

Indulj!

Molly rohanni kezdett, visszafelé tartva a házba, el a kerítéstől, el Elizától.

Megbotlott, és fél térdre esett.

A műtrágya bűze egyezett a félelem maró szagával, ami beterítette a nyelvét és az orrlyukait.

Valaki meg fog halni.

Ezt tudta jól. Molly csak arra nem gondolt, hogy ő maga lesz az.

Nem! Lélegezz! Tartsd bent! Számolj ötig! Fújd ki! Állj fel!

Feltápászkodott.

Ha valaki üldözte őt, már ott lett volna, készen arra, hogy rávesse magát, legyűrje, és elrángassa abba a rémes erdőbe, ahol az összes áldozatnak nyoma veszett.

De nem volt ott senki.

Mollyt elöntötte a pír. Hagyta, hogy eluralkodjon rajta ez az egész.

Amikor ismét nekiindult, ezúttal már hazafelé tartott. Hallgatózott, hogy visszatérnek-e az éjszaka zajai, amiket ijedtében elriasztott: az állatkák neszezése, a madarak a távolban, egy messzi motor berregése.

De nem jöttek.

Helyettük csak a sűrű, néma csendet hallotta.

Se bakancsokat, se más figyelmeztetést. Csak a természetellenes némaságot, ami a becserkészett prédát kísérte.

Ahogy közelített a kiszáradt patakmederhez, újra meghallotta.

Léptek.

Mögötte.

Már meg sem próbáltak csendben maradni.

Molly nem állt meg, nem fagyott le.

Futni kezdett.

*

Sötét volt, akárhol is tartották Mollyt, olyan sötét, hogy nem volt se hang, se fény, se külvilág saját szívének eszeveszett dobolásán túl.

Az a fajta sötétség volt, amiben Molly nem tudta megmondani, hogy a szeme nyitva van-e, vagy csukva.

Molly a szempillái susogására koncentrált, ahogy megérintették a bőrét. Ezt legalább érezte.

Csukva. Most csukva volt a szeme.

Nyitva. Aztán pedig nyitva.

Megismételte, pislogott, lassan fókuszálva szemhéja rezgésére, hogy visszatérjen a valóságba, a testébe, térbe és időbe, hogy kapaszkodni tudjon valamibe a puszta félelmen kívül.

Amikor a pulzusa már nem verdesett összevissza és túl hangosan a torkában, Molly felmérte a fájdalmait.

Tompa lüktetés a vállában.

Zúzódások a csípőjén.

Lehorzsolt csuklók.

Késszúrásszerű forróság hasított a bokájába, valahányszor megmozdította.

Számba vett minden egyes sajgást, minden egyes nyilallást, mielőtt megpróbálta őket kontextusba helyezni.

Válla azért fájt, mert két karját összekötözték a háta mögött, és rájuk nehezedett a testsúlyával. Habár nagyrészt el volt zsibbadva, a bőre még így is visított a kötél okozta horzsolásoktól.

Eléggé kicsavarta magát ahhoz, hogy a csípője hozzápréselődjön a doboz tetejéhez és az aljához, amiben volt – mert doboz volt, ahogy arra ráébredt. Nem koporsó.

A bokája. Az még attól fájt, hogy megbotlott. Ahogy el akart futni az elől a…

Nem!

Pislog, nyitva. Pislog, csukva. Lélegezz!

Ez nem koporsó. Nem koporsó!

ELSŐ FEJEZET

LUCY THORNE

Csütörtök, 3:00, három héttel később

A kihallgatószobában lévő lány pontosan arra a pontra meredt, ahol Lucy Thorne FBI-ügynök állt az őket elválasztó tükör mögött.

Sápadt volt, szinte áttetsző: aranylóan szőkés-fehér haj, porcelán bőr, rózsaszínre csak nyomokban hajazó ajkak. De a szemében, abban összpontosult minden szín. Mélykékek voltak, amit még inkább megdöbbentővé tett a kontraszt külseje többi részével.

Ahogy Lucy tekintete találkozott a lány átható tekintetével az üveg rétegein keresztül, velejükig ható jeges érzés futott végig a csontjain, egy bőre alatt hullámzó borzongás, aminek semmi köze nem volt az iroda hőmérsékletéhez.

– Kifejezetten engem kért? – kérdezte újra Lucy, annak ellenére, hogy Grace Vaughn vezető különleges ügynök ezt már háromszor is megerősítette.

Lucy agyának valami fáradt zuga rákattant erre az információmorzsára, ahol végtelenített visszajátszásban kergették egymást a szavak – a kérdés, az állítás, aztán megint a kérdés.

Kifejezetten engem kért?

– Név szerint – felelte Vaughn, miközben védjegyévé vált türelmetlenségének nyoma sem volt finoman vontatott georgiai akcentusában, amit szándékosan öltött magára.

– Gondolod, hogy igazat mond?

Vaughn le sem vette a szemét a lányról.

– Igen.

Lucy nem is tudta, minek kérdezte. Máskülönben Vaughn nem hívta volna be őt éjjel háromkor, amikor tisztában volt vele, hogy Lucy épp kint van a városszéli erdőben egy gyakorlat vezetésének kellős közepén.

– Megadta a nevét? – kérdezte Lucy, próbálva megszelídíteni nyirkos haját, hogy tiszteletre méltó személy látszatát keltse. Az erdő sáros volt az előző napi esőtől, a fák leveleiről még mindig csöpögött a víz. Az éjszakai gyakorlat végére már mindenki bőrig ázott.

– Nem.

Tehát egy azonosítatlan besétálóról volt szó. Azokat általában kiszűrték a recepciónál, elvezették őket a helyi kijózanító zárkába, vagy átirányították őket egy szociális munkáshoz. Ritkán jutottak el idáig. Még akkor is, ha kifejezetten egy bizonyos ügynököt kerestek.

A lánynak meggyőző sztorija kellett hogy legyen.

– Semmi egyebet nem tudunk, igaz? – kérdezte Lucy, már indulva az ajtó felé.

– Mint egy üres lap.

Lucy bólintott, aztán kislisszant a folyosóra, ahol megállt egy pillanatra, hogy csináljon pár vállkörzést, kiengedve némi feszültséget, ami aközben alakult ki benne, hogy figyelte a lányt az üvegen keresztül. Aztán vett egy mély levegőt, és belépett az ajtón.

A lány nyugodt arckifejezéssel biccentett, amikor meglátta Lucyt – semmi pánik vagy félelem nem tükröződött rajta. Tekintete végigsiklott Lucyn, megakadva a hajából származó nedves foltokon, a mustársárga pacán a pólója szegélyén, a sötét farmernadrágján, aminek ki volt szakadva a térde, a saras piszkon, ami megkeményedett a könyökhajlatában. Lucynak nem sok ideje volt tisztálkodni, miután megkapta Vaughn sürgős üzenetét, és még szerencse, hogy tartott egy váltás ruhát a kocsijában.

Lucy reménykedett benne, hogy inkább kelt ezzel megbízható, mint trehány hatást.

Kihúzta az üres széket.

– Lucy Thorne ügynök vagyok. Úgy hallottam, én talán segíthetek neked.

Csend.

– Megmondanád nekem a neved? – bátorította Lucy. A lány beszélni akart. Biztosan így volt. Máskülönben nem lett volna itt.

A lány fészkelődött kicsit, megnyalta az ajkát. Az idegesség első jele, amit Lucy eddig látott.

– Eliza. – A hangja is olyan halovány volt, mint az egész lány. – Eliza Cook.

Győzelemnek érezte, bár nem lett volna szabad.

– Örülök a találkozásnak, Eliza!

Lucy barátságos, hétköznapi hangnemet ütött meg, mintha a világon bárhol máshol lettek volna, nem pedig a seattle-i FBI-iroda egyik kopár kihallgatószobájában.

– El tudod nekem mondani, hogy miért vagy itt, Eliza?

A lány tekintete a tükrös üvegre siklott, aztán vissza Lucy arcára.

– Szeretnék bejelenteni egy gyilkosságot.

Ez még mindig nem tette őt elég szokatlanná ahhoz, hogy ilyen messzire jusson. Csak a seattle-i iroda több tucat ilyen bejelentést kapott havonta – a többségük tévesnek bizonyult. És mégis, Lucy tekintete Eliza kezére siklott, rászáradt vércseppek árulkodó nyomait keresve a körmei alatt. Tiszták voltak.

– Rendben. Ki az áldozat, Eliza?

– Folyton így ismételgeti a nevem, tudja?

Lucy tudta. A keresztnév ismétlődő használata olyan taktika volt, amit gyakran alkalmazott, ha fennállt annak a lehetősége, hogy az illető épp pszichotikus állapotban van. Általában azonban nem tették neki szóvá.

– Hogy így?

– Mintha őrült lennék – mondta Eliza. – Mintha azt gondolná, hogy ha elégszer mondja ki a nevemet, emlékezni fogok rá, hogy én is ember vagyok.

Visszatért a jeges borzongás.

– Nem érzed magad embernek?

Amikor Eliza válaszolt, azt halkan tette, szinte csak kilélegezte:

– Néha.

– Néha mi?

Eliza pislogott, megrezegtetve majdnem áttetsző szempilláit.

– Néha elfelejtem, hogy az vagyok.

– És mikor szokott ilyen lenni, Eliza?

A lány szájának egyik sarka megrándult, legapróbb jelét adva, hogy mulattatja valami.

– Már megint azt csinálja. A nevemmel.

– Mindnyájunknak szüksége van emlékeztetőre, hogy emberek vagyunk, Eliza. – Lucy vállat vont, aztán végigmutatott magán, hogy felhívja a figyelmet földes csomókba száradt hajára, a foltokra, a rojtos farmerre. Ezzel lehetett azonosulni. – Nincs ezzel semmi gond.

– De valóban azok vagyunk? – kérdezte Eliza.

– Micsodák?

– Emberek. – Egy pillanatra Eliza magába roskadt, leszegte az állát, szinte előregörnyedt valamiféle láthatatlan súly alatt. Gyász? Bűntudat? Valami a kettő között? A felvillanó sebezhetőség olyan gyorsan el is tűnt, ahogy jött, de hagyott maga után egy emlékeztetőt, hogy ez a lány csak egy lány. Valószínűleg nem lehetett idősebb tizenhétnél, ha Lucynak tippelnie kellett volna.

– Mi mások lennénk?

Visszatért a higgadtság, amit Eliza látszólag olyan komfortosan viselt.

– Szörnyetegek.

A szó pengeként siklott Lucy bordái közé. Megrendülve hátradőlt, mintha Eliza kárhoztató ítélete lemeztelenítette volna a saját testében lakozó összes rettenetes sötétséget. Szörnyetegek.

– Noah Dawsonnak hívják – mondta Eliza, amikor Lucy csak ült ott. Lágy hangját majdnem elfojtotta a fejük feletti fénycsövek szintén alig hallható zizegése. – Tizenkét éves.

Kis szünet után Eliza félrenézett.

– Volt.

Lucy megjegyezte magának későbbre ezt az igeidőváltást.

– Be tudsz számolni bármi egyébről nekünk?

– Itt fogják megtalálni. – Eliza a zsebébe nyúlt, kihúzott egy kis papírfecnit, majd átcsúsztatta az asztalon Lucy felé. – A sziklák közelében ott van a kés is, ami megölte. Az, amelyik egy bibliai idézetet vésett a bőrébe.

Ennek az utolsó részletnek a sajátossága arra késztette Lucyt, hogy előrehajoljon, eddigi, már-már bágyadtan duruzsoló érdeklődése forró lüktetésbe kapcsolt zsigerei mélyén.

Amikor Lucy felnézett, azok a szemek, azok a sötétkék szemek pislogás nélkül bámultak vissza rá.

– Mondja csak ki! – utasította Eliza. – Egy strófát véstek a bőrébe. Mondja!

Kétségbeesett követelés volt, inkább esdeklés, mint bármi más. Közelebb állt a tébolyultsághoz, mint amit Lucy eddig a lánytól látott.

Ez most valamiért fontos volt. De miért? Miért volt rá szüksége Elizának, hogy Lucy megismételje, amikor esélytelen volt, hogy elfelejtsen egy ilyen részletet?

– Van egy strófa – ismételte Lucy engedelmesen, mert már a puszta tény, hogy Eliza ennyire ki volt erre hegyezve, fontosabbnak tűnt, mint Lucy az iránti igénye, hogy az irányítása alatt tartsa a kihallgatást. – A bőrébe vésve.

Eliza válla beesett, amint kimondásra kerültek a szavak, mintha Lucy esküt tett volna, mintha vérszerződést kötött volna, amit nem lehetett megszegni.

Lucy visszapillantott a dőlt betűs firkára, ami elárulta a holttest elhelyezkedését.

Volt még egy kérdés, amit Lucynak fel kellett tennie. Már tudta rá a választ, tudta, mégis hangot kellett adnia a szavaknak, amiket valami oknál fogva vonakodott ténylegesen megformálni.

– Honnan tudod mindezt, Eliza?

Elektromosság sistergett a levegőben, mint egy nyári vihar első villámcsapása előtt, a mögötte lappangó mennydörgés és szél ígéretével.

Eliza tekintete találkozott Lucyéval. Csak egy vékony karikányi sötétkék maradt a szemében, a többit felemésztette kitágult pupilláinak feketéje.

– Onnan, hogy én öltem meg.

MÁSODIK FEJEZET

ELIZA COOK

Négy héttel korábban

Eliza Cook nem gondolta, hogy Istennek feltűnne, ha ő nem énekel.

Rachel nagynéni másképp vélekedett volna erről; ahogyan lényegében mindenki más is, akiket Eliza ismert. Talán Hicks nem, de a seriffel amúgy sem lett volna szabad beszélnie.

A hangok egyre erősödtek körülötte – az „Amazing Grace” refrénje szólt. Kísértetiesen gyönyörű volt, mely hangzásra kifejezetten csak egy olyan dal volt képes, amit több tucat ember énekelt egyszerre. Nekifeszült a templom falainak, eresztékeinek, a mennyezetnek, az ablakoknak, nem azért, hogy meneküljön, hanem hogy betöltsön minden lehetséges üres teret, mielőtt az ördög beléjük férkőzhetne.

Ha Eliza nem énekelne, ő lenne a következő, akibe behatolna a zene? A tüdejébe, a hasába, a méhébe. Kitöltve minden üres teret.

Az ujjai reszkettek a Biblia körül, amit szorosan a mellkasához ölelt, de olyan gyorsan elhessegette a gondolatot, amilyen gyorsan jött. Isten észre sem venné, ha ő nem énekelne, ahogyan semmi mást sem vett észre errefelé.

Sokáig tartott Elizának, hogy rájöjjön, valami nem stimmelt azzal, ahogy az egyházuk a hitet gyakorolta, eltartott egy darabig, mire rádöbbent, hogy a vallás helyett valami szélsőséges irányzat virágzott ez alatt a bizonyos tető alatt. A szent szavakat vaskorlátokká csavarták a korrupt, halandó férfiak, melyekkel ketrecbe zárták a közösségüket.

Eliza végigpillantott a kis termen, átsuhanva az egyháztagok fájóan ismerős arcain, akiket minden egyes nap látott, tekintetével egy pillanatra elidőzve Mollyn és a szülein, mielőtt folytatta volna a többi padsorral. Oly sok ember, akiket Eliza szeretett, olyan sok kedves és nagylelkű és csupa jóság ember egy világban, amiről azt mondták nekik, hogy gyűlölniük kell.

Eltűnődött, közülük hánynak lehettek kétségei az egyházzal kapcsolatban, ahogyan neki is.

A férfiak többségének nem úgy tűnt, hogy lett volna, a hangjuk csak úgy zengett, amikor énekeltek, a fejük bólogatott a prédikációk alatt, nem számított, azok mennyire lázítóak voltak. Nem számított, hogy a hétköznapokban talán még ők maguk is hezitáltak volna kimondani e szavakat, az egyház védelme érdekében akkor is követték őket.

Liam Dawson a folyosó túloldalán ült, és Eliza néha rajtakapta őt, ahogy egy olyan férfi nagyrabecsülésével figyelte Josiah nagybácsit, akit egész életében rugdostak és földbe döngöltek, és most végre azt hallhatta, hogy neki volt igaza, hogy számított, hogy itt otthonra lelt.

Liam felesége, Darcy két gyermekük másik oldalán foglalt helyet, karjával mindig átfogva a lányát, mintha szorosan vissza tudná húzni őt a testébe. Csendes nő volt, aki gyakran igyekezett láthatatlanná válni az egyház gyűlésein. Darcy már nem is énekelt, hacsak épp nem nézte őt valaki, és ha a prédikáció különösen tüzes szónoklatok felé vette az irányt, olyan savanyú arckifejezést öltött, mint aki citromba harapott.

Ha csak tehette, Eliza szerette figyelni Darcyt, és magába inni a reakcióit, ami Eliza számára a legközelebb állt ahhoz, mintha valaha is kimutathatná a sajátjait.

De Darcy Dawson kívülálló volt még a nők között is. A legtöbbjük egyszerűen csak átkerült az apjuk háztartásából a férjükébe, és elkezdték gyártani a saját gyerekeiket, hogy megtöltsék velük a padsorokat.

Még a legtöbb tinédzser is benyelt mindent, amit Josiah prédikált. Mollynak persze voltak kétségei. Eliza figyelme ismét legjobb barátjára vándorolt. Néha eltűnődött, hogy Mollyban felmerültek-e volna azok a gondolatok, ha nem költöznek Knox Hollow-ba. Ha a családja sose vette volna meg az Elizáék melletti farmot, megfordult-e volna benne valaha is a szökés ötlete? Vagy egyszerűen beállt volna a sorba ő is, megfelelve annak, amit elvártak tőle?

Eliza megtanulta kizárni a prédikáción elhangzottakat, és gyakran így is tett, miközben arról a napról álmodozott, amikor maga mögött hagyhatja ezt az életvitelt. Nem Istent vagy az imádságot, nem erről volt szó. Hanem ezt az egyházat, melyben a vének csak akkor játszottak vallásosat, amikor az az érdekeiket szolgálta.

Ezek meddő ábrándok voltak, ahogyan azt most már felismerte. De akkoriban ez volt az egyetlen dolog, amivel sikerült átvészelnie egyik napot a másik után.

Ahogy az énekhangok csendes áhítattá szelídültek, ami rendszerint a zsoltárokat követte, a zongorista egymás után háromszor is rossz hangjegyet ütött le. De senki sem kuncogott a tévesztésen. Mind túl jól neveltek voltak, még a kicsik is, ráadásul ez volt az első alkalom, hogy Noah Dawson egy szombat esti misén játszhatott. Mindenki tudta, hogy ezek vonzották a legnagyobb tömeget, úgyhogy ezek voltak a legidegőrlőbbek az istentiszteletben részt vevő gyerekek számára.

Darcy Dawson figyelte a fiát, miközben kezével a lánya karját szorongatta, ajkát pedig összepréselte az aggodalom. Mostanában mindig nagyon aggodalmasnak látszott.

Eliza együtt tudott érezni vele.

Josiah nagybácsi lehajolt, hogy Noah fülébe súgjon valamit a pulpitus felé tartva. Josiah párszor megveregette a fiú vállát, mielőtt továbbment, Noah pedig kis híján bekúszott a használt zongora alá, magán viselve kiütköző szégyenét, ahogy a nyaka rózsaszínre váltott, ami aztán az orcájára is felszökött. Josiah szeretett incselkedni, bár jóindulattal tette. Ám a szóváltás közben Darcy egészen befeszült a padsorában. Josiah kacsintott egyet az irányába, de a nő egy jottányit sem oldódott fel.

Aztán mindenféle figyelmeztetés nélkül Darcy megfordult, hogy összenézzen Elizával az őket elválasztó kis téren keresztül. Eliza pulzusa megugrott, majd felgyorsult, miközben Darcy anélkül meredt rá, hogy pislogott vagy elmosolyodott volna, vagy bármi jelét adta volna a jelenléte nyugtázásának egy, két, három másodpercig, mielőtt visszafordult oda, ahol Josiah szónokolt.

Nem volt flancos templomuk – sosem volt az, és nem is lesz. A pódium, ahol Josiah állt, olcsó volt, a szögek már meglazultak az illesztékeinél, és megereszkedett a lelkész súlya alatt. A templom falai, habár mindig frissen festették őket, dísztelenek voltak. A padsorok pedig régiek és karcosak. Ugyan Eliza kételkedett benne, hogy bárkinek is lenne mersze valamit beléjük vésni, de a mindennapi használat okozta súrlódás is megviselte a fát.

A fényűzés, a dísztárgyak, bármi, ami nem volt lecsupaszítva legszükségesebb mivoltára – semmi ilyesmi nem volt megengedett. Bűnnek számított; kísértésnek.

Ez a gondolkodásmód olyan szorosan köszönt vissza Josiah nagybácsi prédikációjában, hogy Eliza egy furcsa pillanatig el is tűnődött, nincsenek-e a szavak a bőrére írva, hogy Josiah onnan olvassa őket. Eliza imádkozott, hogy a gondolatai azért ne legyenek olyan szemmel láthatóak, mint a tinta. Imádkozott, hogy ne lehessen őket olyan könnyen megfejteni.

Mert Elizának volt egy titka. És ha bárki rájön, az életébe kerülne.

HARMADIK FEJEZET

LUCY THORNE

Csütörtök, 7:00

– Ez már lezárt ügy – közölte Vaughn már harmadjára, mióta nekiültek az irodájában egy órával ezelőtt. – Van egy vallomásunk, egy holttestünk és egy gyilkos fegyverünk.

– Karrierem legkönnyebb nyomozása volt – dörmögte Lucy, túl fáradtan és túl ziláltan ahhoz, hogy leplezze a hangjában bujkáló nyugtalanságot.

Lucy izmai sajogtak a kimerültségtől, de küzdött a vágy ellen, hogy belesüppedjen a Vaughn íróasztala előtti székbe. Helyette állva maradt az ablaknál, figyelve az ébredező várost, miközben igyekezett értelmet lelni az éjszaka során történtekben.

Eliza elhallgatott, amint vallomást tett, egyszerűen magába zárkózott, felszegve az állát, mintha csatába indulna, sötétkék szeméből sütött az elszántság. Lucy újabb két órát töltött azzal, hogy megpróbáljon kihúzni belőle még valamit, de erőfeszítései nem hoztak semmi eredményt.

Nem sokkal ezután Lucy és Vaughn feladták Eliza faggatását, a spokane-i csapattól pedig megerősítést kaptak, hogy Noah holtteste valóban ott volt, ahol azt Eliza mondta.

– Bosszús vagy – jegyezte meg Vaughn.

– Nem ez a helyes kifejezés.

Vaughn hátradőlt a székén.

– Akkor zaklatott.

Lucy kezével végigszántott kócos haján, majd végül átsétált a szobán, hogy leüljön, miközben arra a sápadt, vértelen arcra gondolt, meg a sivár kihallgatószobára.

– Így már jobb.

– Mert kifejezetten téged kért?

Minél többet gondolkozott ezen Lucy, annál kevesebb jelentőséget tulajdonított ennek a részletnek. Nem okozhatott gondot Elizának, hogy rákeressen ügynökökre online. Talán még látta is Lucyt a hírekben; jóllehet ritkán esett meg, hogy az ügyei országos médiafigyelmet kapjanak, de azért előfordult.

– Nem.

– Hát akkor?

Nem volt igazi meglepettség a kérdésben, és Lucy tudta, hogy Vaughn ezzel csak piszkálni próbálja őt, hogy lássa, mennyire harap rá. Úgyhogy Lucy visszaszúrt neki:

– Téged talán nem dúlt fel?

Vaughn kopogni kezdett körmével az íróasztalon, összecsücsörítve a száját.

– Egy fiatal fiút meggyilkolt egy tinédzser. Nem vagyok én olyan érzéketlen, hogy ne érintsen meg.

Mégis tökéletesen szenvtelenül mondta ezt, mindenféle kíváncsiság vagy kétség nélkül.

Talán még működött is volna Lucyn, amikor még zöldfülű újonc volt, hogy az ijesztő Grace Vaughn vezető különleges ügynöknek már a puszta gondolatára is tiszteletteljes hallgatásba merüljön. De már túl régóta dolgoztak együtt ahhoz, hogy Lucy bevegye ezt a színjátékot. Legalábbis nem teljesen. Még mindig voltak napok, amikor Lucy elmerengett, vajon ismeri-e egyáltalán Vaughnt. Ez a mai nem volt közöttük.

– Ne színészkedj! Te sem gondolod, hogy ez olyan sima ügy, mint amilyennek látszik.

– Csak kivetíted a megérzésed – korholta gyengéden Vaughn. – A lány vallomást tett.

Lucy dühöt mímelt, most már végképp meggyőződve, hogy Vaughn csak az ördög ügyvédjét játssza.

– Ja persze, mert még sosem volt olyan, hogy valaki hamis vallomást tett volna.

Vaughn felvonta szemöldökét a hangnemre, de ténylegesen nem csapott rá Lucy kezére, ahogy azt valószínűleg megérdemelte volna a szarkazmusért.

– Itt nem merült fel kényszerítés.

– Részünkről nem – helyesbített Lucy, aztán kinézett az ablakon a távolba, az ég felé, amin kezdtek elnyújtózni a pirkadat rózsaszín és arany színfoltjai. Nem tudta, miért volt most ennyire érzékeny, és miért nem tudott Vaughn szemébe nézni egy másodpercnél tovább.

– Túl sokat látsz bele egy lezárt ügybe – jegyezte meg Vaughn hanyagul. Mégis itt voltak, továbbra is az esetről beszélgetve.

– Miért hallgatott el hirtelen? – Merthogy Eliza Cook vallomástétele, majd teljes némaságba burkolózása furcsa volt, és ezt Vaughn is tudta, akárcsak Lucy.

Lucy egyike volt az iroda legjobb kihallgatóinak, mégis hiába adott bele mindent két órán keresztül, hogy szóra bírja a lányt, Eliza némán állta a sarat, egy olyan ember nyugodt testbeszédével, aki tudta magáról, hogy nem fog megtörni.

– Nem volt rá oka, hogy bármi egyebet mondjon – hárította a kérdést Vaughn.

Lucy végre visszapillantott a főnökére, akinek higgadt és kiegyensúlyozott maradt az ábrázata.

– Ennek semmi értelme.

– Mert a gyilkosságoknak olyan gyakran van? – Vaughn feltartotta a kezét, mielőtt Lucy gyorsan visszavághatott volna. – Fejtsd ki nekem, hogy mit gondolsz!

Vaughntól ennek komoly jelentősége volt. Bizonyára neki is megvoltak a maga kételyei Eliza viselkedésével kapcsolatban – nem az a fajta főnök volt, aki nyomós indok nélkül ráharapott volna egy gumicsontra, csak mert egy ügynöke is azt rágta. Elég élénken élt még benne a terepen végzett munka, hogy értékelni tudjon egy jó kis zsigeri megérzést, de már volt elég bürokratikus tapasztalata is ahhoz, hogy állandóan pörögjön a fejében a számláló, hogy milyen rengeteg ügy hevert még mindannyiuk íróasztalán.

A költségvetésükön egyre szorosabbra húzták a nadrágszíjat, a forrásaik gyérültek. Esélytelen volt, hogy Vaughn hagyja Lucyt tovább nyomozni, ha valóban lezárt ügyről volt szó.

Erre azonban… erre még nem mondott nemet. Ez nem egy határozott „Ejtsd az ügyet, Thorne!” volt. Ez inkább egy „Győzz meg!” volt.

A nehezét az jelentette, hogy kihámozza a logikát onnan, ahol az összekeveredett az ösztönnel, az érzésekkel és a kimerültséggel.

– Ahhoz, hogy két órán keresztül lefoglaljon egy hivatásos kihallgatót, Elizának eleve azzal a tervvel kellett ideérkeznie, hogy vallomást tesz, majd lakatot tesz a szájára – mondta Lucy lassan, ügyelve, nehogy gyorsabban járjon a szája a gondolatainál. Ha akarta ezt az ügyet, márpedig akarta, akkor ez volt az egyetlen esélye. – De miért lett volna ez a terve? Ha csak simán fel akarta adni magát gyilkosságért, miért nem válaszolt a kérdésekre, amiket feltettem? Sokkal egyszerűbb lett volna neki válaszolgatni.

Vaughn nem fejezte ki egyetértését az érveléssel, de nem is vágott közbe, csak összehúzta a szemét, teljes figyelmét az elhangzottakra fókuszálva.

– Az éjszaka közepén jött el hozzánk, mégsem volt semmi nyoma, hogy pszichotikus állapotban lett volna – folytatta Lucy ezzel a kevésbé erős, de véleménye szerint így is szembeötlő érvvel. A pánik kiváltotta vallomások nem úgy néztek ki, mint aminek épp tanúi voltak a kihallgatószobában. – Mi vette rá, hogy most jöjjön ide? Miért éjjel háromkor? Biztos épphogy megölte a fiút, és aztán… felpattant egy buszra? Miért nem ment be egyszerűen a rendőrségre?

– A pszichózis különféle módokon jelentkezhet az embereknél – mutatott rá Vaughn.

Lucy visszanyelte a gunyoros megjegyzést, ami most cseppet sem segített volna a helyzetén.

– A hétvégét. Add nekem a hétvégét!

Valószínűleg nem lett volna sok, amit Lucy egy hétvége alatt ki tudott volna deríteni. Talán épp arra lett volna elég, hogy kocsival elugorjon Idahóba, megállapítsa, hogy minden úgy van, ahogy annak lennie kell, és nincs ott semmi gyanús, majd fordulhasson is vissza. Talán üres kézzel kellene Vaughn kimondatlan „Én megmondtam” tekintete elé járulnia.

De Lucy tudta, hogy ha most hazamenne, ha megpróbálná maga mögött hagyni ezt az esetet, képtelen lenne aludni. Bámulná a falat, megállás nélkül pörögnének a gondolatai, testét megbénítaná azoknak a szemeknek az emléke, annak a lágy, magabiztos hangnak a suttogása. És a vallomás, mely sokkal inkább hangzott könyörgésnek, mint rossz lelkiismeretnek.

Vaughn úgy tanulmányozta Lucyt, mintha látná őt legszánalmasabb állapotában, sötét, szinte üres házában ragadva, egy gyilkosságon elmélkedve, amit meg sem kellett oldani.

– Rendben. Hétfőig van időd. Egy nappal sem több!

Nem sokáig tartott a megkönnyebbülés. Mielőtt még Lucy egyáltalán kifújhatta volna a lélegzetét, amit addig visszatartott, Vaughn felemelte az egyik kezét.

– De csak akkor, ha megígérsz nekem valamit. – Vaughn állhatatosan figyelte őt. – Meg kell ígérned, hogy nem fogsz túlságosan belevonódni, Lucy! Komolyan mondom. A megszállottság meg is ölhet.

Lucy úgy ingatta a fejét, mintha már maga a figyelmeztetés is abszurd lenne, miközben mindketten tudták, hogy nem az. Lucynak szokása volt túlságosan bevonódni, túlságosan a szívén viselni az ügyeket.

– Csak néhány nap. Ellenőrzöm a helyszínt, ahol megszabadult a holttesttől. Beszélek a családokkal. És a seriffel. Azt mondtad, Hicksnek hívják, ugye?

Vaughn rápillantott a spokane-i csapattól érkezett rövid jelentésre, amiről Lucy tudta, hogy meg van nyitva a monitorán.

– Igen. Wyatt Hicks Knox Hollow seriffje, a helyettese pedig Zoey Grant.

– Hicks és Grant – bólintott Lucy, és ismét eltűnődött, miért is nem fordult egyszerűen hozzájuk Eliza, hogy vallomást tegyen.

– Tudott a késről – mondta Vaughn halkan, szinte oda nem illő megjegyzésként. – Lucy, a lány tudott a holttesten lévő sebekről is.

Lucy elengedte a füle mellett a szavak mögött megbújó figyelmeztetést. Ne vonódj be túlságosan! A megszállottság meg is ölhet.

– Felállítunk egy idővonalat – mondta Lucy, olyan könnyedséget erőltetve magára, amit valójában nem érzett. – Az nem árthat az ügynek, igaz? Biztos vagyok benne, hogy az ügyész küld majd nekem virágot, ha visszaértem.

Vaughn felsóhajtva Lucyra szegezte a mutatóujját.

– Neked nincs semmi magánéleted! Pedig kellene!

Tudván, hogy nyert, Lucy hagyta, hogy ellazuljanak az izmai, miközben hátradőlt a székén.

– Bagoly mondja. Te már itt voltál, amikor Eliza bejött.

Az elmúlt években Vaughn munka iránti elkötelezettsége inspirálta Lucyt, a bűntudat és eltökéltség egyfajta összecsomagolt elegyét táplálta benne, ami arra ösztönözte őt, hogy egyre tovább maradjon bent, és egyre keményebben dolgozzon. Most már csak sajnálta érte Vaughnt. És egy kicsit saját magát is, amikor rájött, hogy kora reggel van, és ő is az irodában töltötte az egész éjszakát.

– Aludnom kell, és zuhanyoznom, és újra emberré varázsolni magam – mondta Lucy, lepillantva szánalmas öltözékére, és érezve a bőrére száradt izzadságot, amitől pár percenként hullámokban futott végig karján a borzongás. – Holnap reggel azonnal indulok.

– Hétfő – ismételte el Vaughn. – Ha addigra nem derítesz ki semmit, én magam megyek ki érted, és rángatlak haza.

– Grace Vaughn kivonszolná magát Idaho vadonjába csakis értem? – Lucy megrezegtette a szempilláit, ahogy felállt, rá se hederítve Vaughn színlelt bosszúságára. De ahogy kezével az ajtókilincsen megállt egy pillanatra, kijózanodott. – Nem stimmel a dolog, Vaughn. Valami nem stimmel ezzel az egésszel.

– Remélem, hogy tévedsz – felelte Vaughn. Kendőzetlenül őszinte szavai ott pulzáltak a szoba lágyan aranyló csendjében.

– Tudod, mit? – mondta Lucy, azon gondolkozva, mennyivel egyszerűbb lenne az élete, ha rá tudná venni az agyát, hogy fogja be. – Én is remélem.

NEGYEDIK FEJEZET

LUCY THORNE

Péntek, 9:30

A magányos alak a dombon csak egy sziluett volt a kora reggeli fényben. Egy cowboykalapos, cowboytartású figura.

A felhőszakadás ellenére is rezzenéstelenül állt.

Lucy figyelte a férfit onnan, ahol ült, biztonságot nyújtó, még meleg szedánjából, amin a veszettül hadonászó ablaktörlő lapátjai csak egy-egy pillanatra fedték fel a pasast, mielőtt a zuhogó eső újra meg újra elhomályosította a külvilágot.

Lucy feltételezte, hogy Wyatt Hicks, Knox Hollow seriffje lesz az – amikor megkérdezte, hogy az irodájában találkozzanak-e, a férfi inkább ezt a címet küldte el neki.

Beletörődve az elkerülhetetlenbe, hogy bőrig fog ázni, Lucy magára rángatta a zöld esőköpenyt, amit hozott, átdugta rövid kis lófarkát a lyukon baseballsapkájának hátulján, majd a szemébe húzta a sildet.

Felszerelése nagy részét hátrahagyta, ahogy az elemeknek kitéve magát kiszállt a kocsiból. Idaho északi részén voltak, és már jócskán benne jártak az őszben, így amikor az esővíz megcsapta csupasz nyakán a bőrt, az úgy hasított belé, mintha apró borotvapengékkel vagdosnák. De nem volt mit tenni, úgyhogy még jobban összehúzta magát a dzsekijében, és igyekezett gyorsan áthidalni a rövid távolságot közte és a férfi között.

– Seriff? – szólította Lucy, amikor már elég közel ért hozzá, hogy a hangját ne nyelje el az átázott talajra zubogó eső zaja.

A férfi egyértelműen meghallotta. Új keletű feszültség terjedt szét a testében, ami nem volt ott korábban. De nem fordult meg, amikor válaszolt.

– Igen, asszonyom.

Lucy odaállt mellé, tekintetével követve a férfiét. Egy emelkedőn voltak, egy dombon, ami először csak enyhén lejtett, majd egy széles völgybe bukott. Mindkét oldalon hegyek meredeztek, egyenetlen szürke kiszögellésekkel és viharvert sziklákkal a zabkásaszínű ég előtt. Egy széles, fekete folyó kanyargott keresztül a völgy közepén.

– Én FBI különleges ügynök…

– Tudom, hogy ki maga – vágott közbe Hicks, végre felé pillantva, de az arcát még mindig árnyékban tartotta a cowboykalapja. Csak összeszorított állkapcsának erős körvonala látszódott.

Nyers modorában nem volt semmi bántó szándék, csak az ismerős gyakorlatiasság, amit Lucy már megszokott a modern vadnyugatnak megfelelő határvidékeken élő emberektől. Nem szakadt még el annyira a gyerekkorától, hogy elfelejtse, milyen is ez.

Világos volt, hogy nincs szükség bájcsevejre vagy további bemutatkozásokra.

– Ott találták meg Noah Dawsont? – kérdezte Lucy, állával a fák vonala felé biccentve, amely nem messze terült el onnan, ahol álltak. Megtalálták, mivelhogy a holttestet odavitték. De ahhoz nem volt elég vér a helyszínen, hogy ott is halt volna meg, ahogyan az a csapat jelentésében állt.

Hicks bólintott, majd ahogy megmozdult, vállával épp eléggé súrolta Lucyét, hogy ő is vele forduljon. Elindultak az erdő felé, hallgatólagos egyetértésben haladva a lankás hegygerinc mentén. A könyörtelen esőzéstől úgy fellazult a kavicsos parkoló melletti sáros föld, hogy szinte lehetetlen volt átkelni rajta. Ahol ők gyalogoltak, az is aligha volt jobb, egyszer-kétszer mindkettejüknek el kellett kapnia a másikat, ahogy a bakancsuk a vaskos talp ellenére is elvesztette tapadását a csúszós talajon.

Az örökzöld fák egymáshoz simultak, ágaik elég átfedést képeztek, hogy végre először egy kis enyhülést nyújtsanak, mióta Lucy kiszállt az autóból. Nem volt teljesen védve, de legalább rendesen tudott lélegezni, rendesen tudott gondolkozni azon túl, hogy fázik és nedves.

Amint beléptek az erdőbe, az ömlő eső zaja elhalkult, mintha csak a távolból jönne – és sem ő, sem Hicks nem törték meg a csendet, ahogy egyre mélyebbre vándoroltak. Lucy szorosan a nyomában haladva követte őt, ahogy a seriff mutatta az utat egy ösvény mentén, amit csak jóindulattal lehetett „karbantartottnak” nevezni.

Viszketni kezdett a lapockája, ami egyre kitartóbbá vált, minél tovább gyalogoltak, és közben Lucynak bevillant egy kép Elizáról. A lány százötven centi körül lehetett, vékony nádszál alkatú, még a csontjai is szinte törékenyek voltak sápadt bőre alatt. Inkább tűnt csupán a képzelet szüleményének, egy lidércnek, mely bármikor szerte tudna foszlani a levegőben, mintsem szilárd emberi lénynek.

Hogyan hurcolt volna ilyen messzire egy tizenkét éves fiút?

Képtelenség. Nem lett volna rá képes.

Ugyanakkor, ha Noah Dawson még nem volt halott, amikor Eliza idehozta, hogyan tudta kontrollálni őt? A késsel, amiről Eliza azt állította, hogy az volt a gyilkos fegyver?

Valószínűleg még egy kis termetű tizenkét éves fiú is le tudta volna gyűrni Elizát, ha csak az lett volna az egyetlen fegyvere. Vagy legalábbis el tudott volna futni az éjszakába, hogy elmeneküljön a fogvatartójától. Volt a lánynak pisztolya? Ha igen, miért nem azt használta, hogy megölje Noah-t? Be lehetett drogozva a fiú? Ha igen, mi értelme lett volna azzal fáradni, hogy ilyen mélyen becipelje őt az erdőbe?

Az FBI-csapat, amit Vaughn abban a percben kirendelt, hogy Eliza átadta a holttesthez vezető útbaigazítást, a helyi orvosszakértőhöz vitette a fiút ahelyett, hogy visszaszállították volna egészen a spokane-i laborig. Lucy szinte azt kívánta, bárcsak ne így tettek volna.

A helyszínelő csapat jelentése meglehetősen tömör volt, a puszta tények nem tettek hozzá semmit a képhez, amit Lucy próbált összerakni a gyilkosságról.

Túl sok volt itt a kérdés, és a Vaughn által szabott határidőtől siettetve Lucynak nem volt rá ideje, hogy belekezdjen egy mélyreható háttérkutatásba, amit az eseteinél általában elvégzett. Némi alapvető Google- és adatbázisos keresést leszámítva a városról, meg néhány tetthelyi fotón kívül, amiket a spokane-i csapat küldött, Lucynak nem volt sok, amiből kiindulhatott.

Illetve… mégis.

Megvolt a vallomás, a holttest helyzete és a gyilkos fegyver. Valóban számított, hogy tudja-e pontosan, Eliza hogyan juttatta Noah-t ilyen mélyen az erdőbe? Tényleg számított, hogy ennyi gyaloglás után Lucy elkezdett azon tűnődni, volt-e lehetséges tettestárs?

Nem az ő dolga volt, hogy összerakjon egy sztorit arról, ami történt; ez az ügyész feladata volt, amikor elérkezett az ideje. És Lucy biztos volt benne, hogy bármit is találjon itt, az ügyésznek lesz majd egy szépen felépített meséje, amit előadhat az esküdtszéknek.

De legalább nyert magának néhány napot, hogy enyhíthesse ezt a viszketést a bőre alatt, úgyhogy bölcsen fogja felhasználni az idejét.

Örült is, hogy a seriff itt akart találkozni, mert a helyszín megismerése, ahol megszabadultak a holttesttől, amúgy is második helyen állt a fontossági sorrendben, rögtön azután, hogy felvette a kapcsolatot az illetékesekkel. Magától értetődő volt a számára, hogy általában ez az egyik első teendője egy-egy eset kapcsán – ugyanannak az útnak a bejárásával, amit a gyilkos is megtett, sokkal jobban átlátta a gyakorlati buktatókat, amikkel Elizának is meg kellett küzdenie.

Következő lépés lesz a holttest megtekintése, aztán pedig a családokkal való beszélgetés. Hogy lássa, Noah és Eliza valaha is interakcióba léptek-e egymással; hogy megtudja, hol keresztezte egymást az életük, és az meddig tartott. Hogy kiderítse, Noah csak egy véletlenszerű áldozat volt-e, vagy Eliza kifejezetten okkal választotta őt.

Amikor végzett mindezzel, a zsigeri megérzésnél talán egy hangyányival többről tud majd beszámolni Vaughnnak. De az is lehet, hogy Lucy pontosan ugyanannyival tud majd szolgálni, mint amivel kezdte – egy lezárt üggyel.

Lucy megtorpant az ösvényen Hicks mögött, amikor a seriff figyelmeztetés nélkül megállt. Nem úgy tűnt, hogy lenne valami a környéken, úgyhogy Lucy csak várt.

– A patak – mondta Hicks, és amint felhívta rá a figyelmet, Lucy már hallotta is, bár a csobogás eléggé egybeolvadt az eső zajával, így szinte megkülönböztethetetlen volt a kettő.

Hicks lelépett az ösvényről, Lucy pedig ismét követte őt, miközben vadszeder akaszkodott a combjaira tapadó farmernadrágjába. Néhány lépés után ritkulni kezdtek a fák, megnyílva egy keskeny patak előtt, amit felduzzasztott a vihar.

Körülbelül három méterre tőlük jobbra felbukkant a bűnügyi helyszínt jelölő, eltéveszthetetlenül sárga szalag, elkordonozva számos nagyobb sziklatömböt.

– Meséljen! – dörmögte Lucy, oly könnyedén öltve magára ezt a kurta, de hatásos beszédmódot, mintha csak egy rég elveszett, ám jól begyakorolt készségéhez tért volna vissza.

– A holttest azok közé a sziklatömbök közé volt ékelődve – mondta Hicks. – A nagy része le volt takarva egy esőkabáttal.

– A sajátjával?

– Nem. Felnőttméret. – Hicks vetett felé egy pillantást, és biccentett. Mintha elismerné a kérdésfelvetést. – Férfinak való.

Tehát akkor nem is Elizáé.

– Értem.

– A holttest elég jó állapotban volt – folytatta Hicks, ami elgondolkodtatta Lucyt. Szinte csodaszámba ment, hogy azt a fiút nem szedték szét az éhes ragadozó állatok, amikből ennyire északon volt ám bőven. Hicks bizonyára leolvasta arcáról a gondolatot. – Találtunk ammóniába áztatott rongydarabokat a közelben.

– Ammónia? – Azt régen a prérifarkasok ellen használták, nem volt túl hatékony, de a semminél jobb. Szóval talán még sincs köze a csodához, inkább megtervezték. – Próbálta őt megvédeni a lány.

– Legalábbis, amíg meg nem találják – értett egyet Hicks. – Nem sokáig tartotta volna távol a vadakat.

De azért kétségkívül megpróbálta. Eliza azt akarta, hogy a test biztonságban legyen, mégsem temette el. Ismét visszatért a viszkető érzés. Ha gondja volt rá, hogy biztosan megóvja és rátaláljanak a hullára, mégis minek hozta be az erdőbe?

A sziklák, a patak – ezek nem voltak szokatlan helyszínei egy holttest elrejtésének. Távol esett az ösvénytől, mélyen az erdőben, és amennyire Lucy meg tudta állapítani, nem úgy tűnt, hogy egy népszerű túraterületen lettek volna. Tökéletes hely lenne, hogy itt szabaduljon meg valaki egy gyilkosság áldozatától, és a hullát még évekig senki se fedezze fel.

Csakhogy Eliza pontosan elárulta Lucynak, hogy hol találja Noah-t.

– Volt bármi jele küzdelemnek? – Lucy olvasta a halottkém jelentését, látta a fotókat, de kíváncsi volt Hicks véleményére. Ő is jelen volt, amikor a helyszínelők elvégezték a vizsgálatokat.

Hicks megrázta a fejét, de nem részletezte a dolgot.

– A halál oka késsel ejtett sérülés? – faggatta tovább Lucy, nem azért, mert megerősítésre lett volna szüksége, hanem mert sokkal jobb volt valaki meglátásait hallgatni, mint egy sima fehér papírról olvasni a nyers, érzelemmentes szavakat.

– Igen, asszonyom. – Hicks kalapjának karimája még mindig elfedte az arckifejezését. Lucy azt kívánta, bárcsak máshol folytatnák le ezt a beszélgetést, ahol nem esett, és láthatná a férfi szájának és szemének rándulásait. Még a mondatai is a lehető legtömörebbek volt, csakis a tények. – Felfelé irányuló szúrás a nyakszirtnél.

– Várjon! – Lucy feltartotta a kezét, és a fejét rázta. A jegyzetekben, amiket látott, csak annyi szerepelt, hogy a nyakon. – Mi?

Meglepettsége végre arra késztette Hickset, hogy rendesen felé forduljon, így Lucy először mérhette végig a férfit. Ha tippelnie kellett volna, azt mondaná, hogy a negyvenes évei közepén járhatott – a bőrét nem kímélte az idő, de inkább egy szabadban töltött élet látszott rajta, mint a kor pusztítása. Hosszúkás és keskeny volt az arca, passzolva nyurga testalkatához, orcája kissé beesett, ajka vékony vonal. Rendes fényben a szeme valószínűleg kék volt, de a vihar okozta árnyakban inkább szürkébe hajlott.

– Felfelé irányuló szúrás – ismételte meg Hicks lassan, tudatva Lucyval, hogy személyét érintő nagyrabecsülése épp most zuhant vissza egy fokkal. – A nyakszirtnél. Azonnal elvágta az agytörzset. Szinte fájdalommentes lehetett, már ami a halálnemeket illeti.

– Villámkivégzés. – A szó anélkül szaladt ki a száján, hogy szándékában állt volna kimondani. De Hicks szemöldöke felszökött. Most rajta volt a sor, hogy tanulmányozza Lucyt, aki eltűnődött, a férfi felméri-e strapabíró bakancsát, farmernadrágját, az esőköpenyét, melynek márkájáról tudta, hogy inkább földművesek és állattenyésztők használták, mint hétvégi hobbitúrázók. Talán már kezdett benne összeállni a kép a ténnyel együtt, hogy Lucy ismerte az ammóniába áztatott rongyok jelentőségét is. Bizony ám, nem vagyok átlagos városi zsaru, barátocskám.

– Szóval innen származik? – kérdezte Hicks, melyből az „innen” alatt Lucy úgy vélte, inkább a határvidéket érti, mint kifejezetten Idahót.

– Wyomingból – felelte Lucy, elbizonytalanodva, hogy hívhatja-e egyáltalán otthonának a helyet, figyelembe véve a tényt, hogy már több mint egy évtizede nem járt ott. Nem olyan régen egyébként dolgozott már egy ügyön ezen a környéken, bár ezt Lucy nem akarta a seriff orrára kötni.

Hicks bólintott, majd ejtette a témát, ahogy visszafordította figyelmét a tetthelyre.

– Azt hitte, a torkát vágták el – mondta ezt inkább kijelentésként, mint kérdésként.

Lucy nem bajlódott a hiányos vagy inkább félrevezető boncolási jegyzőkönyvre való hivatkozással.

– Igen, annak több értelme lett volna.

– Hát igen – értett egyet Hicks, Lucy pedig máris kezdte megkedvelni őt. A hezitálását, ahogy gondosan mérlegelte a szavait. Ha tippelnie kellett volna, arra szavazott volna, hogy a seriff sem hiszi, hogy ez egy lezárt ügy lenne.

– Vagy akár, ha mellkason szúrta volna. – Lucy csak azért vetette fel az ötletet, hogy tesztelje, megállja-e a helyét a teóriája Hicks kételkedésével kapcsolatban.

Hicks meglepettnek tűnt.

– Határozottan ezt várná az ember olyasvalakitől, aki nem ért a késekhez. Az agytörzs célzása komoly precizitást igényel.

– Eliza elég ügyes volt, hogy ezzel a módszerrel öljön? – kérdezte Lucy. Hicks nem utasította el rögvest a burkolt célzást, hogy ez az egész valahogy nem stimmel, de nem is harapott rá.

– A legtöbb gyerek errefelé tud bánni a késsel.

Ez nem volt meglepő. Az ehhez hasonló helyeken felnőtt emberek gyakran már pelenkás koruk óta jártak vadászni. Mégis nagy különbség volt egy szarvas és egy ember leterítése között.

A gyilkosság hatásfoka ugyanakkor – a vérontásmentes kivitelezése – határozottan illett Eliza vallomástétele közben tanúsított, furcsán nyugodt viselkedéséhez.

Csupán néhány röpke pillanat erejéig tárult fel némi felszín alatti érzelem, de lehet, hogy ez is inkább csak Lucy saját várakozásainak kivetülése volt, mint a valóság. Nagyon is elképzelhető, hogy egy szárnyait bontogató szociopatával volt dolguk. Egy villámkivégzés és az arra való törekvés, hogy megóvja művét, hogy aztán megcsodálhassa azt a rendőrség. Ez legalább beleillett volna a viselkedésmintába, amivel Lucynak volt már dolga korábban.

– És maga találta meg? A kést – kérdezte Lucy.

– Pont ott, ahol a lány mondta. – Hicks elhallgatott, de motoszkált valami a sorok között, valami, amit nem mondott ki.

Lucy nem tett úgy, mintha nem vette volna észre:

– Mi az?

Hicks felsóhajtott, de ő sem próbált meg színlelni:

– Letisztogatták.

– Mielőtt elásták?

– Igen – erősítette meg Hicks. – Természetesen földes volt, de az alatt a réteg alatt… se ujjlenyomatok, se vérfoltok, semmi.

Terjedni kezdett az a kitartó viszketés. Lucy el tudta képzelni, hogy letöröljék a pengét egy ronggyal, esetleg az egyik olyannal, amilyet Eliza ammóniába áztatott. De hogy annyira alapos legyen, hogy ne maradjon egyetlen ujjlenyomat sem?

– Miért? – kérdezte, mielőtt megállíthatta volna magát, és a tény ellenére, hogy tudta, Hicksnek sem lesz rá válasza. Minek erre időt szánni, minek vele vesződni? Eliza megadta az FBI-nak, hogy hol találják a fegyvert; nem lett volna rá oka, hogy megszabaduljon a saját ujjlenyomataitól.

Miért gondoskodna róla, hogy a kés ne fedjen fel semmilyen titkot, ha egyszer a titkokat, amiket elárulhatna, már rég kiteregette?

ÖTÖDIK FEJEZET

MOLLY THOMAS

Négy héttel korábban

Amikor Molly Thomas először találkozott Eliza Cookkal, Molly egy rövid, rémisztő pillanatig eltűnődött, hogy a lány nem egy szellem-e.

Éjszaka volt ugyanis. Eliza pedig annyira sápadt volt.

Épp akkor ért véget az istentisztelet, és senki sem szokott azonnal elviharzani. Helyette a parkolóban csoportosult a gyülekezet, és minden egyes tagja – kínos módon ideértve a saját szüleit is – helyezkedett, hogy magára vonja Cook atya figyelmének egy aprócska szeletét.

Habár Molly és a családja akkoriban még újak voltak a Knox Hollow-i egyházközösségben, a jelenet annyira ismerős volt, hogy szinte úgy érezték, mintha újra Oregonban lennének.

Molly odasétált a gyerekek csoportjához, akik nagyjából vele egykorúnak tűntek, de csak biztonságos távolságban téblábolt tőlük, félénkségétől lángolva, araszolva a spontán megsemmisülés felé, pedig semmi oka nem volt rá azon túl, hogy egyszerűen csak létezett.

Ekkor látta meg először Elizát. A lány távolabb állt a tömegtől, a parkoló ragyogó fénysugarán kívül, a hajába ezüstös szálakat szőtt a hold, szeme beesett és karikás volt, végtagjai pedig fátyolszerűek és porcelánfehérek a sötétség kontrasztjában.

Molly reszkető szívverésének szünetében Eliza belépett a fénybe, és igazi lánnyá változott a szellem helyett, de a félelem, amely elöntötte Mollyt, amikor először pillantotta meg a kísérteties figurát, mégis megmaradt – forrón és ragadósan tapadva a torkára, a szájára, a fogai hátuljára.

Ekkor tizenkét és tizenhárom évesek voltak, ám négy év elteltével ennek a félelemnek a maradványai még mindig ott voltak, tompábban és mérséklődve az eltelt idővel és tapasztalattal, de akkor sem múltak el. Molly néha ránézett Elizára, és még mindig azt gondolta, hogy egy szellem.

Mint most is.

Megint éjszaka volt, de hidegebb, mint az a párás nyári este, amikor először találkoztak. Néha kisurrantak így, ha megúszhatták. A családjaik birtokai közvetlenül egymás mellett álltak, egy rozsdás, kusza kerítés választotta ketté a földterületet. Az egyik póznánál találkoztak, hátukkal a fának dőlve, hogy ha megkérdeznék őket, azt mondhassák, el sem hagyták a telket, amivel igazából nem is hazudnának.

Molly ujjai végigfutottak a pózna aljába vésett kezdőbetűkön, a vájatok már majdnem ki is simultak, ahogy rendszeresen piszkálta a jelet, simogatta és cirógatta, hogy vigaszt leljen benne. Emlékeztető, hogy néhány félelmetes dolog igenis megérte.

– Láttam Hickset a rodeón.

Néma csend követte a vallomást. Eliza néha már csak ilyen volt, elmélázott, elsodródva a beszélgetésüktől. Molly nem látta őt, de tudta, hogy Eliza pupillái ki lehetnek tágulva, szeme nem fókuszál, talán még a bőre is hideg lenne, ha hozzáérne.

– Azon tü-tü-tü… – Molly frusztráltan felmordult, és erősen nyelt egyet. – Azon tűnődtem, hogy nem szólhatnánk neki, esetleg?

Eliza megbökte vállával az övét, valószínűleg azért, mert Molly dadogni kezdett. Árulkodó jel volt ez közöttük. Ha Elizával volt, gyakorta előjött, de csak ha Molly aggódott valami miatt. Márpedig ma este igazán aggódott.

Molly próbált bátor lenni, olyan bátor, amilyen Eliza volt mindig. De néha aggódott; néha csak bámulta a plafont, és nem tudott aludni, mert a félelemtől annyira felszínes lett a légzése, hogy már hallani lehetett a csendes házban. Valaki biztosan meghallja a zihálását, a halkan tiltakozó nyüszítést, ahogy az oxigén megpróbálja a tüdejébe erőltetni magát. Biztos meghallják a sikítást Molly fejében, a pánikoló lány rémült üvöltéseit, aki túl mélyre merült. Túlságosan mélyre.

Sosem tűnt úgy, hogy Eliza aggódna. Pedig neki több oka volt rá.

Molly újra végigsimított a kezdőbetűkön. Aztán újra meg újra.

– Ne haragudj! – mondta végül Eliza, de a bocsánatkérést elvitte a szél, mielőtt Molly köré terülhetett volna, majd Elizából újra lány lett szellem helyett. – Elvesztem.

– Semmi gond. – Molly hátrahajtotta a fejét a kerítéspóznának, és belélegezte az éjszakát: a füstös tábortüzet a távolból, a lehullott faleveleket elnyelő gazdag föld illatát, a parfüm cukros édességét, amit Eliza viselt néha. – Velem elveszhetsz.

– Ennek semmi értelme – mondta Eliza, szavai görbületében egyértelműen ott bujkáló szeretetteljes mosollyal.

– Nem is kell hogy legyen. – És Molly komolyan is gondolta. Néha Eliza megijesztette őt, amikor így elrévedt a messzeségbe, vagy amikor az a makacsság kiült a szájára, és nem lehetett őt meggyőzni semmiről, de akkor is ő volt Molly kedvenc embere ezen a világon. A pánik, ami azzal fenyegetett, hogy felemészti Mollyt, erre az emlékeztetőre el is párolgott.

Elizának volt egy terve, és Molly tartani fogja magát hozzá. Így lesz!

A csend, ami ekkor szétterült közöttük, most más volt, bársonyos és tapintható és meleg, annak ellenére, hogy egyre közelebb kúszott hozzájuk a hideg idő, nyomában a faggyal. Hiányozni fognak Mollynak ezek a köztes napok a kellemesen rózsás orcákat előidéző, csípősen friss levegőjükkel, de az ősz már határozottan ott ólálkodott a nyár sarkában.

– Molly – szólította végül Eliza, figyelmeztetéssel a hangjában. Molly körmei mind a pózna faanyagába vájtak, közvetlenül a kezdőbetűk mellett. – Tudod, hogy miért nem mondhatod el senkinek, ugye? Már beszéltünk erről.

Valóban beszéltek. Időről időre, ahogy ördögi bűntényekről szóló régi cikkekbe merültek, amiket az ősrégi számítógépeken találtak a könyvtár hátsó sarkában.

Molly bólintott, de nem mondott semmit, miközben rezes ízt érzett ott, ahol fogai az arca belső felébe haraptak.

Eliza rá jellemző módon megragadta Molly kezét, és a kelleténél is erősebben megszorította.

– Nem tudnék azzal a tudattal élni, ha neked…

Bántódásod esne. Ez a beszélgetés elég ismerős volt már ahhoz, hogy Elizának be se kelljen fejezni a gondolatot. Mint Alessandra Shaw-nak. Mint Kate Martineznek. Mint…

De ki fog megvédeni téged? Szerette volna mindig kérdezni Molly.

De sose kérdezte.

HATODIK FEJEZET

LUCY THORNE

Péntek, 10:45

A kocsikhoz visszafelé tartó séta ugyanolyan csendes volt, mint az erdő gyomrába vezető.

Még mindig elég korán volt – Lucy hajnal négykor kelt, hogy megtegye az ötórás utat Seattle-től Idahóig –, de az ég már kezdett kitisztulni, mire kiértek a fák közül.

Míg az erdőben védve voltak, enyhült az özönvíz, a szél azonban feltámadt az esőt követően. Lucy és Hicks nyakukat behúzva siettek az autóikhoz, előrehajolva, kezükkel a sapkájukat és kalapjukat fogva. Először a seriff fehér pickupjához értek oda.

– A halottkémhez? – vetette fel Lucy, mert meg kellett vizsgálnia a holttestet, most, hogy már látta a helyszínt, ahol otthagyták. Most, hogy már tisztában volt vele, mennyire vigyázott Eliza Noah-ra, annak ellenére, hogy az erdő közepén szabadult meg tőle.

– Jó, kövessen a városig! – utasította Hicks, majd egy percet sem vesztegetve bemászott a vezetőfülke biztonságot nyújtó melegébe.

Lucy futva tette meg az utolsó néhány métert ütött-kopott szedánjáig.

A helyszín, ahol Noah testét megtalálták, nagyjából tizenöt perces autóútra volt Knox Hollow-tól, egyenes vonalban a 41-es autópályán. A város és a természetjáró terület is kívül eső, elszigetelt környékek voltak, így Lucy csak két másik kocsi mellett haladt el a halottkém felé vezető úton.

Hicks tartotta neki az épület ajtaját, ahogy Lucy beszaladt az autójától, miközben visszatért a szitáló eső, de még nem szakadt teljes erővel. Végre lekerült a cowboykalap, felfedve egy meglepő szőkésbarna loboncot, ami már-már kisfiússá lágyította Hicks szögletes vonásait. Miután lekapta baseballsapkáját, Lucy kezével végigszántott saját kócos lófarkán, tudván, hogy hiábavaló mindenféle igyekezet, hogy tisztességes állapotba szelídítse a haját.

Hicks a hosszú folyosó felé intett, Lucy pedig ismét bámulhatta a hátát, aztán meg a sáros lábnyomokat, amiket a tiszta fehér linóleumon hagyott.

Elhaladtak néhány irodahelyiség nyitott ajtaja előtt, de nem volt bent rajtuk kívül senki más.

– Megnyirbálták a költségvetést – magyarázta Hicks csendesen, mintha hallotta volna a kérdést, amit Lucy ki sem mondott. Kicsit meg is ijesztette vele. – Csak a halottkém és egy asszisztens szokott itt lenni mostanában. Végül majd valószínűleg el is adják az épületet.

A halottkém, mint az kiderült, fiatal férfi volt, akit Jacksonnak hívtak. Hogy ez a vezeték- vagy keresztneve volt-e, az nem volt egyértelmű – „Hívjon csak Jacksonnak!” –, de nem is tűnt szükségesnek, hogy tisztázzák. Alacsony volt, csak néhány centivel fejelte meg Lucy szintén vertikális kihívásokkal küzdő, alig százhatvan centijét, a válla viszont széles volt, mint egy hátvédnek. Élénkvörös hajához az írekre jellemző sztereotip sápadt bőr és szeplők társultak, a mosolya széles volt, és könnyed. Szívélyes.