Holy Evans

Ahol az elefántok sírnak

A könyvben szereplő történet és karakterek nem csupán a képzelet szüleményei. A valósággal való egyezés nem minden esetben a véletlen műve, sokszor belelóg a sors keze.

A könyv megtörtént események alapján íródott.

Lélektani romantikus erotikus történet

2023 Holy Evans

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, vagy annak bármely részét bármilyen formában, illetve bármilyen célból felhasználni a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos. A jelen könyv bármiylen fomában történő másolás, sokszorosítása, közlése a szerző és a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos.

ISBN: 978-615-6367-30-3

Szerkesztés: Tomcsik Nóra

Korrektor: Varga Virág

Borítóterv: WBM Design

Marysol könyvkiadó

Pro Lumen Kft

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

info@marysolbooks.com

www.marysolbooks.com

A kezdetek

Hayley

Mindjárt felrobbanok. Tisztára felhergelt az a némber főnököm, legszívesebben a kezemben lapuló összes iratot hozzávágnám. E helyett azonban sikerül bent tartanom feltörni készülő indulataimat, méltóságteljesen hónom alá veszem a papírhalmot, és távozom. Kész csoda, hogy nem törik be egyetlen ablak sem, annyira becsapom magam után az iroda ajtaját.

Épp azon dolgozom, hogy kiadassam kalandozásaim történetét, a Négynapos utazásokat egy egésszé fűzött útikönyvben. Úgy gondolom, igazán jó ötlet a sok jó turisztikai cikk után, de ez a banya egyszer és mindenkorra keresztbe tesz nekem. Itt hadovál jogokról és lehetőségekről, s mint kiderült, nekem ennél a cégnél pillanatnyilag egyik sem jár. Kész téboly. Ezen annyira felcseszem magam, hogy csaknem elzuhanok a lépcső második emeleti fordulójában. Nem tudom mi a fene jöhet még a mai nap.

Hayley Davis vagyok, és a Négynapos utazások címen a The Suny Sunday úti rovatát vezetem. Nem lehetek ennyire béna, hogy ne tudnám meggyőzni a főnököm. Mindenki imádja a cikkeimet, mert úgy mutatom be az országokat, és a városokat, ahogy még senki más. Az igazi arcáról írok minden egyes varázslatos helynek, az igazi élményekről, nem pedig a turistacsalogató látványosságokról. Arról talál mindenki elég infót akár a neten is.

És most itt állok leforrázva. Ennyi munka a négynapos beszámolók könyvvé formálásán, és semmi haszna. Pedig nagyon szeretném már kiadni egy egésszé fűzött kötetben… Gondoljátok el, egy könyv a kezetekben, amit ti írtatok! Igazán felemelő érzés lehet. És eddig az olvasók imádták a cikkeimet, kész siker mindegyik.

Fogalmam sincs most mitévő legyek…

Szólhatott volna ez a banya, hogy a horkolásomra is igényt tart, amíg nála dolgozom…

Tovább morgok magamban, miközben keresztülcsörtetek a kollégáimon. Épp hogy bosszúsan és csalódottan levetem magam az íróasztal mellé, máris megcsörren a telefonom. A kijelzőre nézek, és egyből elszáll minden dühöm. Egy mély bariton szólal meg a vonal végén. Kényelembe helyezem magam a széken, és felcsapom a tornacipőbe bújtatott lábam az asztalra. A sarkammal kicsit arrébb toszogatom a billentyűzetet, kényelmesen hátradőlök, majd belemosolygok a telefonba.

Sebastian, a vonal végén búgó bariton hang tulajdonosa, a mindenséget jelenti számomra. Ez a pasi valahogy simán az ujjai köré csavart. Engem, aki a fél életem magányos nőstény farkasként tengettem. Most pedig már a beköszönésétől is jókedvre derülök. Sebastian különleges nekem, egy ölelésébe úgy bele tudok feledkezni, mintha megszűnne tér és idő.

Amióta elkísér a beszámolóútjaimra, azóta minden egyes pillanatát élveztem a munkámnak is, akármerre járhattunk a világban. Lehettünk akár Kambodzsában, vagy a Dél-Afrikai Köztársaságban, mindegy volt, hiszen az összes porcikánk élvezte a nap minden pillanatát. Tök fura, hogy amíg egyedül róttam az idegen országokat nem éreztem ezt az életteli bizsergést. Nem úgy néztem a dolgokra, hogy boldoggá tegyenek. Ezt a fajta életszeretetet Sebastian ismertette meg velem.

Ha őszinte akarok magammal lenni, mielőtt ő belépett az életembe egy unalmas szerkesztő-újságíróként tengettem szürke hétköznapjaim. Egyedülálló karrierista nőként sokszor estem bele abba a csapdába, hogy minden napom egyhangú volt, és nem nagyon tudtam örülni semminek.

Persze ezt így visszanézve mondom, hiszen amikor valaki benne van egy ilyen életszakaszban, észre sem veszi, hogy nem boldog. Velem is így volt. Én, Hayley Davis, a híres New York-i Négynapos utazások cikksorozat riportere és egyben szerkesztője, régebben sikeresnek és boldognak gondoltam magam. De csak gondoltam, nem éreztem. Valóban sokat jártam a világot, és nyitott lehettem volna bármire az életben, de nem így tettem. Amíg nem ismertem Sebastiant. Egy látszólag mozgalmas, ám valójában egyhangú életet éltem. A karrierem hajszolásán kívül semmi más nem érdekelt, ez határozta meg minden percem. Szerettem a munkám, és büszke is voltam, de az igazi örömöt, az élet élvezetét nem találtam meg benne, monoton mindennapokban tettem a dolgom. Leginkább csak a leadott és elfogadott cikkek, beszámolók után éreztem némi bizsergető megelégedést. Ha megdicsértek vagy kaptam egy jobb kritikát, az oké volt, néha kifejezetten szuper. Máskor azonban, így visszagondolva, nem éreztem, hogy elevenen élnék.

Pontosan addig a napig, amíg meg nem ismerkedtem egy afrikai út során Sebastiannal.

Kenya, három évvel ezelőtt

Hayley

Hajnali háromkor, amikor a gép végre leszállt Nairobiban, megkönnyebbült sóhaj szakadt fel a mellkasomból. Az iPodomon lekapcsoltam Adele legújabb számát és kivettem a fülemből a fülhallgatót. Általában sikeresen le szoktam nyugtatni magamat ezzel a zenével, de valamiért most ezt az utat, a felszállástól a landolásig a hátam mögé kívántam. Úgy alapból semmi bajom a repüléssel, de ezúttal egy csomó fura szagú ember ült mellettem a sötétben.

Lassan kászálódtam fel az utasülésből, ahova kicsit odazsibbadt minden porcikám, a röpke tizenkét órás út alatt. Újra kis kontyba fogtam barna, vállig érő hajam a fejem tetején, amíg a többi utas mellettem letolakodott a gépről, majd én is követem őket magam után húzva a kézipoggyászomat.

Általában másodosztályon utazom. Foglalhattam volna drágább jegyet is, jobb légitársasághoz, de a sok utazás tanulsága, hogy így nagyobb keretem marad az adott hely alapos felfedezésére. Megesett, hogy a megspórolt különbözetből, amit egy exkluzívabb járatra fizettem volna, egy teljes amazonasi kenutúrára is futotta. Na, az egyedi volt és emlékezetes, hiszen le tudtam fotózni olyan törzseket, amiket még egyetlen amerikai hetilap sem. Én írtam róluk először, és ez nagy kiváltság!

Imádom az ilyen különleges alkalmakat, tulajdonképpen ezek az egyedi pillanatok hoznak egy kis napsütéses sikerélményt az életembe.

Amikor leszálltam a gépről, szokás szerint próbáltam összeszedni a csomagjaim. Nairobiban egész komoly az ellenőrzés, most különösen, hiszen valami területi zavargások miatt több fegyverest vezényeltek ki a reptérre. Szinte minden sarkon ott álltak a katonák zord szürke egyenruhában, és nyílegyenes tekintettel, vállukra vetett fegyverekkel vizslatták az utasokat. Körbenézve kifejezetten kényelmetlenül éreztem magam ennyi fegyveres láttán. Sok ezer órának tűnő várakozás után megtaláltam a bőröndömet, majd magam után vonszolva a nagy csomagot, a kézipoggyászomat és a táskámat, benne a laptopommal, elindultam a fémellenőrző kapu előtt álló sor kígyózó végére.

Ezt a plusz ellenőrzést is biztosan a kialakult feszült helyzetnek és a terroristaveszélynek köszönhettük. Egyszer már átéltem ilyet, Dél-Afrikában legutóbb is ugyanúgy átvizsgáltak, leszálláskor is.

A várakozók gyorsan haladtak, és pár perc után már én következtem. Gyakorlottan libbentettem fel az átvilágító szalagra a cuccaim. Amikor egy nagyobbacska szoknyát viselő helyi nő után sorra kerültem, és álmosan átléptem a kapun, az azonnal elkezdett több helyen villogni és szirénázni.

Basszus, ilyen még nem történt velem – azonnal jéggé fagytam és megtorpantam. Több koromfekete ábrázatú fegyveres ugrott oda elém, és valamit magyarázni kezdtek. Félrebiccentettem a fejem, próbáltam mosolyogni, de kényszeredett vigyor lett belőle. Annyira zavarba jöttem, hogy két lépést hátráltam, amitől a kapu ismét jelentős hangeffektusba kezdett.

− Elnézést… – próbáltam meg diskurálni a katonákkal, de ők kíméletlenül arrébb taszigáltak, pár méterrel a kapu mellé, és valami furcsa nyelven utasítottak valamire.

Kikerekedett a szemem. Egy árva szót sem értettem, és ez a helyzet kezdett egyre jobban kétségbe ejteni. Ezek pedig tovább kiabáltak, hol egymásnak, hol nekem. Zakatolt a szívem, és úgy éreztem, hogy valami szorít a torkom körül. Ellenőrzésképp odakaptam, de semmi nem volt ott, csupán a feltörő félelmeim. Behunytam a szemem, mély lélegzetet vettem, és épp valami csodáért kezdtem fohászkodni, amikor egy nagydarab, díszes egyenruhába öltözött nő lépett elém. Koromfekete bőrén és haján csak úgy virított bordó árnyalatú egyenruhasapkája.

Egész közel hajolt hozzám, mint aki pár milliméterről akarja minden egyes bőrhibámat szemügyre venni. Annak ellenére, hogy kevés volt köztünk a távolság, elég hangosan mondott valamit, azon az érthetetlen nyelven.

Tudtam, hogy Kenyában nagyon sok nyelvet beszélnek, köztük az angolt is, úgyhogy nem igazán értettem, miért nem angolul próbált meg kommunikálni ez a marcona nőci. Szerintem tudta, hogy amerikai vagyok, hiszen a bal kezében szorongatta az útlevelem, amit odanyújtottam neki. Rám nézett, majd az okmányomban szereplő fotóra, és hablatyolt valamit.

Nálam még mindig se kép, se hang, ez még ugyanúgy az a nyelv volt, amin én egy árva szót nem beszéltem. Ráadásul elég ellenséges hanglejtésben próbált ezen az akármilyen nyelven megértetni velem valamit.

Ebben a pillanatban megszólalt mögöttem egy mély, kellemes bariton. A hang tudott azon a sejtelmes nyelven, amit a nő használt velem szemben. Először annyira belém fagyott minden gondolatom, hogy hátra sem mertem nézni, de két erősebb szívdobbanás után erőt vettem magamon. Győzött a kíváncsiságom, és lassan odafordítottam a fejem a hang irányába.

Egy átlagosan jóképűnek mondható férfi állt mögöttem, majd másfél fejjel magasabb nálam. Tudjátok, nem az a James Bond-típus, de mondjuk, egy szexi elgyötört doktort el tudna játszani valami kórházas sorozatban. Testalkata arról árulkodott, hogy biztosan sokat foglalkozik a megjelenésével. Edzettnek látszott, de nem az izompacsirta fajta. Sötét haj, kellemes arcél, mélyen ülő szemek.

Nem rossz egy megmentőtől. Vajon van nála fehér ló is?

A fickó lezseren félrebiccentette az állát, barátságos mosolyt villantott felém, és zsebre tette a kezét a fehér nadrágjába.

Ki a fene repül fehér gatyában? Majd a huncut pillantás után megszólalt:

− Azt akarják, vedd le a cipődet. Biztosan az jelez – félmosolya mellett a szája szegletében egy kis redő jelent meg. A kis gödröcske kifejezetten sármos külsőt kölcsönzött neki, egy pillanatra le sem tudtam venni a szemem erről a mosolyról.

− Köszönöm – szólaltam meg végre, ahogy kibogoztam pillantásomat a mosolya fogságából, és azonnal kibújtam a magas talpú szandálomból. A nagydarab katonanő elégedett, ám kissé lenéző fejjel bólintott, mintha a „hülyegyerek az óvodában” végre megértette volna, hova kell lerakni a cuccát, és elvette a cipőmet, majd az átvilágító pultra helyezte. Széles csípőjére tett kézzel közelebb lépett hozzám, és intett, hogy álljak vissza az ellenőrző kapu alá. Reménykedve és kötelességtudóan átcaplattam mezítláb a mocskos kövön.

Itt vagy ezer éve nem mostak fel, jó hogy pakoltam teafaolajat… – futott át az agyamon miközben a kapu ismét eszeveszett szirénázásba kezdett.

Basszuskulcs…

A marcona nő a szemét forgatta, és újra hadovált valamit. A férfi pedig azzal a rejtélyes félmosollyal a száján tovább fordította, amit mondott.

− Az övedet is. Légyszi!

− Fogadjunk, hogy a légyszi nem volt benne a mondatban – vetettem felé, és már hámoztam is ki az övet a nadrágomból. Szekunder szégyenérzet söpört át rajtam. Nem gondoltam, hogy hajnalban egy reptéren fogok vetkőzni sok katona mustráló tekintete, és a gödrös arcú cuki pasi előtt, de hát ez van…

− Bizony nem, ezt csak én tettem hozzá… – mosolygott tovább a magas sötétbarna hajú idegen, majd valamit válaszolt a katonanőnek is. − Mi a foglalkozásod? – villantotta rám most a sármos tekintetét. Fogalmam nem volt, hogy ez már az ő kérdése, vagy a katonáké, de basszus a tekintete is rabul ejtett, nem csak a mosolya.

− Újságíró vagyok. Ott vannak az engedélyeim a táskámban – biccentettem a futószalagon raboskodó bőröndöm és hátitáskám felé. A pasas valamit még mondott a nőnek.

Most mintha hosszabb és változatosabb csevej hangzott volna el köztük. A nő szigorúan felemelte a mutatóujját, és egy másik határőrnek tűnő, kicsit világosabb ruhába öltözött férfi erre szótlanul beletúrt a táskámba. Pár perc után bólintott. Addigra már sikerült lefejteni magamról az övemet is, és visszaálltam a kapuba, ami – hála égnek – ezúttal csendben maradt.

A komor határőr asszonyság visszaadta a cipőmet és az övemet, majd egy kíméletlen mozdulattal és valami kimondhatatlan szóval arrébb tessékelt, aztán máris a következő alak felé fordult, akinél bejelzett a kapu.

− Basszus ez meredek volt, ártatlanul is berosáltam ezektől itt… – sóhajtottam némi megkönyebbüléssel, miközben próbáltam visszagyömöszölni az övem a nadrág bújtatóiba. A szorítás érzése a nyakam körül enyhülni kezdett, majd lassan teljesen megszűnt.

Közben a másik határőr, aki eddig könyékig merült a táskáimban, türelmetlen integetésbe kerzdett, hogy gyorsan vigyem a bőröndjeim is a szalag végéről, hiszen feltorlódik a többi. Mivel eddig csak a fél cipőmet sikerült felvennem, egy lábon próbáltam meg arrébb szökdécselni. Az oldalamon szintén félig befűzve lógott a nadrágszíjj. Kész katasztrófának tűnhettem, ahogy fél körömcipőben billegve próbáltam a csomagjaimat magam után ráncigálni.

− Többet ne legyen veled baj – lépett oda hozzám a sármos idegen. A vállamra tette meleg kezét, kacsintott, majd amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan távozott. Érintésének az emléke még néhány múló pillanatig ott maradt a bőrömön.

Amint feleszméltem, ami beletelt azért pár másodpercbe, próbáltam szabad kezemmel a fickó után inteni, de hasztalan. Kiáltani ennyi katona között kész öngyilkosság lett volna, így csak kalimpáltam utána. Hiába.

Jesszus, időm sem volt megköszönni a fordítást vagy a segítséget.

A pasi magas, izmos alakja tovatűnt a bőröndjükért tolakodók tömegében. Pár órának tűnő perc után sikerült összeszednem a cuccaim, és kiléptem a reptér bejárata elé. Apró megérkezés érzés kerített hatalmába, ami most nem hozott akkora nyugalmat, amekkorát szokott.

Hajnali hat körül járhatott az idő, a távolban kezdett feljönni a nap. A betonépületek teteje felett élénk világos csíkot húzott maga előtt, jelezve hogy új nap virradt. Mélyet szippantottam a már így kora reggel is forró és kipufogógázzal teli levegőből. Leintettem egy taxit, és bevetettem magam a hátsó ülésre. Elindultunk a nairobi forgalomban.

A taxiban ülve azon kaptam magam, hogy óhatatlanul az embereket nézem az utcán. Azt a magas segítőkész pasast kerestem, aki az ellenőrzésnél kihúzott a pácból. Nekidöntöttem a homlokom az üvegnek, és tovább bambultam az utcákat, közben eljátszottam a gondolattal, mi lett volna, ha odakint a bejáratnál találkozunk. Vagy mi lett volna, ha megvár? Egy pillanatra mosoly jelent meg az arcomon, ahogy magam elé idéztem őt. A szexi borostáját és az apró szarkalábakat a szeme csücskében, és az a gödör a szája szélén!

Kissé meg is lepődtem milyen részletességgel tudom magam elé idézni az arcvonásait. Ez végképp nem volt jellemző rám, hogy csak úgy beleégjen a retinámba holmi ismeretlen pasi, aki egyszer szépen szólt hozzám. Badarság.

Megtornáztattam a már repülőn is elgémberedett nyakam, aminek a zötykölődő taxi sem tett jót. Megigazítottam a nagy huppanókon kissé kilazult hevenyészett kontyom, és próbáltam egészen másfelé elterelni a gondolataim.

Nincs idő most erre a marhaságra, dolgozni kell.

A taxi még körözött párat a luxusingatlanok utcáin és a felhőkarcolók között, de most nem bántam a hevenyészett városnézést. Legalább bepillanthattam a helyiek kora reggelébe. Nem telt bele sok idő, és a kocsi megállt a szállodánál.

Piactér

Hayley

A kétcsillagos motel, ahol megszálltam, közel helyezkedett el a belvároshoz, egy főleg helyiek által ismert utcában. Szerintem tökéletes helyszín.

Ráláttam a felhőkarcolók sziluettjére, de azért elég távol épült az üzleti negyedtől. Az ilyen helyeket szerettem, hiszen itt tapasztalhattam meg a város igazi arcát. Azok az újságírók, akik négy-, vagy ötcsillagos hotelekben koktélozgatták el az időt, és csak látogatóba érkeztek egy adott városba, sosem tudtak olyan személyes hangvételű úti beszámolókat írni, amilyeneket én. És ezt pontosan tudta a főnököm is. Ebben rejlett az én szupererőm. Az tette érdekessé a cikkeimet, hogy magáról a valóságról írtam minden városban, sosem a látszatról, vagy a turistáknak szánt fellengzős helyekről.

Pontosan ez a nem túl puccos, szállás kellett, hogy megismerhessem a helyieket és a szokásaikat. A hotel türkizre festett ablakai egyenesen a piacra nyíltak. Imádtam ezt a vásári forgatagot. Ilyenkor mintha megelevenedett volna a világ körülöttem. Nagyon szerettem nézni a korai nyüzsgést, az asszonyokat, ahogy igyekeznek még egészen pirkadatkor beszerezni a napi hozzávalókat. Látszott, kinek mi a teendője, akinek volt munkája, az sietősebbre vette, de még így is megállt beszélgetni egy-egy árussal. Akinek volt olyan szerencséje, hogy gazdag férfihoz ment hozzá, az szép ruhában, és díszes turbánban múlatta az időt, kávézóban ücsörgött és beszélgetett a barátnőivel. Csodáltam ezeket a lopott perceket, amiből kiderült, miként élnek egyes nemzetiségek. Ezért is igyekeztem minden utazásom a helyi termelők piacnapjaira időzíteni, hiszen itt mindenki megfordult.

Reggel nyolc körül járhatott mire elfoglaltam a szállásom. Kipakoltam a pár napra való cuccaimat, megettem a szobába bekészített mangót, és a fránya jetlagnek köszönhetően azonnal álomba is szenderültem.

Pedig nem szerettem volna, hiszen annyi látnivaló és felfedeznivaló várt rám, de képtelen voltam nyitva tartani a szemem, olyan álmosság kerített hatalmába. Hét óra eltérés, tehát itt nyolc óra az New Yorkban hajnali egy. Nem bírtam valami jól az időeltolódást, mindig kiütött.

Pár óra múlva kipihenten keltem. Szerencsére a piac nyüzsgése egyre erősebben szűrődött be az ablakomon. Így dél felé az árusok méhkasszerű zsongásba kezdtek; egyre hangosabban árulták a portékáikat, és én nem akartam lemaradni róla. Kinéztem az ablakon. Eszméletlenül eleven színekben pompázott a sok ember. Varázslatos volt ez a kép, hiszen ezekben a pillanatokban sikerült kiszakadnom saját egyhangú életemből, ahol ugyan minden megvan, mégis üres egymásutánban telnek a napok.

Pár perc nézelődés után visszaléptem a szobába, bekapcsoltam a vízforralót, majd egy bögre kávét csináltam magamnak. Áztatottat, de itt, ezen a vidéken még így is százszor finomabb volt a kávé zamata, mint otthon, a New York-i őszi szürkeségben. Magamra öltöttem egy laza pólót, belebújtam egy sortba, aztán csak úgy mezítláb kiléptem a hívogató kicsiny erkélyre, ahol egy apró, de kényelmes szék várt. Nyomban le is huppantam rá, és a lábaimat felcsaptam a korlátra. Innen még tökéletesebb kilátás nyílt a piacra.

Egy kisfiú lépdelt át az egyre sokasodó tömegen. Hatalmas zsákot cipelt, egészen a piac széléig, ott leterítette a zsákból előszedett plédet, és elkezdett rá kipakolni. Furcsa, hogy csak most, hiszen a piac már órák óta nyitva volt. Kicsit ki kellett hajolnom az erkélyen, hogy jobban lássam, mit csinál. Egyre kíváncsibb lettem arra, vajon mit árulhat. Gyorsan felhörpintettem a kávém, belebújtam a cipőmbe, nyakamba vettem a fényképezőmet, és lefelé iramodtam.

Végre egy téma – lelkesültem fel, és kettesével rohantam lefelé a kopott lépcsőfokokon.

A forgatag már majdnem magával ragadott az ellenkező irányba, de végül sikerült kiigazodnom, megtaláltam merre kell mennem, és kitartóan lépdeltem a fiú felé. Ahogy körbenéztem, elvarázsolt a sok portéka, a gyönyörű szőttesek, a kézzel készült anyagok, a különös zöldségek.

Körülöttem most is azon a furcsa nyelven diskuráltak, de ebben a környezetben nem hatott annyira idegennek és bántónak, mint a reptéren. Inkább úgy tűnt, mintha pörgős zene szólna a mondatok helyett. A nők kacagva beszélgettek, az árusok megpróbálták a vevőket meggyőzni portékájuk értékességéről. Mindenki szépen tette a dolgát.

Mély levegőt vettem, és kezdtem lenyugodni. Ilyenkor, bár buzgott bennem a tettvágy, mégis valamiféle isteni nyugalom szállt meg. Mindig, ha külföldön dolgoztam, más életritmusban tudtam létezni. Ez a nyüzsgés, az érthetetlen, mégis életteli szavak szinte bizseregni kezdtek az ereimben. Széles mosollyal lépdeltem tovább a tömegben. Megálltam a milliónyi színben pompázó zöldségeknél, vagyis egy zöldségesnek látszó pultnál, és kifizettem egy kókuszdiót, amit azon nyomban meg is lékeltek. Szép lassan, a kókuszt szürcsölve indultam tovább. Úgy éreztem, kezdek beleolvadni a tömegbe, néhányan még rám is mosolyogtak. Persze lehet, hogy csak az idegen turista pénztárcáját látták bennem, ki tudja. A hófehér bőr, az egyenes haj és a ruházatom is, a felső és a tiszta farmersort, a barna hátizsák, na meg persze a fényképezőgép a nyakamban mind arról árulkodott, hogy nem vagyok idevalósi. Csak ideiglenesen tartózkodtam a világukban.

Egy nyakláncárus pultja előtt hirtelen megtorpant előttem a sor. Hát az ékszerek mindig is a gyengéim voltak, így elkezdtem fürkészni az asztalán kiterített dolgokat. Csodás kézimunka volt mind, kinyújtottam a kezem, és óvatosan megérintettem őket. Egy különösen megtetszett. Kissé sárgás lapokból álló lánc volt, a lapok mellett elefántokat ábrázoló medálok lógtak, cseppet sem egyforma kerek gyöngyökkel felfűzve. Végigsimítottam, mire furcsa érzés fogott el. Nem is tudtam azonosítani, mi történt a bensőmben, de úgy éreztem, ennek a láncnak egészen biztosan története van.

Úgy gondoltam próbálok kommunikálni az eladóval. A kezembe fogtam, és felemeltem a láncot. Valamiért nagyot kellett sóhajtanom az érintésétől, de nem tudtam beazonosítani, miféle érzés fogott el. Az árus felállt, kezét abba a pózba emelte, mint amikor a francia szakácsoknak igazán ízlik valami, és valamit magyarázni próbált, majd ahogy észrevette az arcomon az értetlenséget, tört angolra váltott.

− Szép olcso asszonyom. Probálni fel – mutogatott továbbra is a kezeivel, én pedig még közelebb emeltem a láncot a nyakamhoz.

− Tedd azt le! Elefántcsont. Itt nem tiltják, de amit most a kezedbe fogsz, az egy elefánt életébe került – szólt mögülem egy hang.

Beleborzongtam, hiszen azt a baritont hallottam, amely a reptéren is kihúzott a csávából. Ezer közül felismerném, ráadásul mintha szokásává vált volna, hogy mindig csak a bal vállam mögött szólal meg.

Amint elért a tudatomig, mit is mondott, szinte azonnal leejtettem a láncot, hátraléptem, majd gyors kézmozdulatokkal intettem a fickónak, hogy nem kérem. Biztos, ami biztos. A fickó fejét csóválva nézett a mögöttem magabiztos ábrázattal mosolygó férfira.

− Nem megmondtam, hogy ne legyen veled több baj? – a pasi szája szélén ismét megjelent az a sármos mosoly-gödröcske. Így visszagondolva azt hiszem, abban a pillanatban szerettem bele. Ott, amikor felnéztem rá, egyenesen a nagy, mélyen ülő sötétbarna szemeibe, és amikor ő visszamosolygott rám.

− Nahát, úgy elrohantál a reptéren, nem is volt időm megköszönni…

A tömeg kavarogni kezdett körülöttünk és egy nő hátulról pont úgy lépett nekem és tolt arrébb a vállával, hogy egy lépést kénytelen voltam a pasi felé tenni. Egész közel álltunk már egymáshoz.

− Akkor mi lenne, ha most köszönnéd meg. Egy kávé?

Nem esett kétségbe attól, hogy egy centire állunk egymástól. Az egyik kezével megérintett a derekam felett, a másikkal megfogta a kezem és elhúzott az árustól.

Azt sem tudtam, mi a neve, de úgy tűnt, már másodszorra húzott ki a szarból, és ez elég volt ahhoz, hogy megbízzak benne. Ha valakiben, akkor benne megbízhatok. Ráadásul az érintése nyomán kellemes borzongás futott végig a gerincemen, ha jól számolom immár másodszorra. Finom illat lengte körbe, ahogy maga után vont, biztos voltam abban, hogy a pasi nemrég zuhanyozott. Mélyet szippantottam a körülötte lévő levegőből.

Basszus tetszik a fickó, mi a fene folyik itt? Megőrültem? Na, egy kávéból azért csak nem lehet bajom.

A pasas, mintha csak olvasna a gondolataimban, szinte szóról szóra kimondta ugyanazt.

− Egy kávétól nem lehet bajod, gyere velem. Tudok egy helyet. Szólíts csak Sebastiannak – mutatkozott be sebtében.

− Rendben. Ugye valami reggelit is találunk ott? Korog a hasam, és még nem állt át a szervezetem erre az időzónára. Hayley vagyok, a barátaimnak csak Hay – viszonoztam én is a röpke bemutatkozást.

− Persze, remek pékség van a kedvenc kávézóm mellett – vetette oda, és már fordultunk is be a következő sarkon. Érintése szokatlan összhangot keltett bennem. Így lépdeltünk a forgatagon keresztül, fogta a kezem, és maga után húzott, néha visszanézett rám, és belemosolygott a szemembe. Igazság szerint, ha egy tömeggyilkos lett volna, akkor is utánamegyek, annyira szexi mosolyt volt képes villantani. Ráadásul bujkált valami csibészes báj a szemében.

Órákat csevegtünk ezek után a kávézóban, és annyira belefeledkeztünk, hogy majdnem kiment a fejemből, miért is érkeztem Nairobiba. Csak beszélgettünk és beszélgettünk. Sebastian felszabadult volt és nyílt. Nem titkolt semmit előlem, és valami olyan életteli levegő lengte körül, olyan bizsergés, amely azonnal rabul ejtett.

Attól a pillanattól fogva nem engedtük el egymást. Sebastian végigkísért minden áldott helyszínre, amiről írtam, ott Nairobiban.

Ha visszagondolok, a napok, onnantól, hogy Sebastian befutott az életembe, szinte kivirágoztak. Együtt mentünk fotózni a különböző utcákat, felderíteni a szegénynegyedeket, gyárakat megismerni, és megmutatni Nairobi igazi arcát. Az én szállásomon aludtunk, onnan indultunk minden nap más-más helyekre.

Amikor pedig Sebastiannak a munkájával kapcsolatban kellett találkoznia néhány üzletemberrel, addig a környéken fotóztam, vagy a cikkemet írtam. Mihelyst ő végzett, azonnal rohant hozzám, és onnantól együtt töltöttük a nap hátralevő részét. Az eredeti négy nap helyett, ami nagyon gyorsan el is telt, úgy döntöttem, maradok Sebastiannal még egy hetet, itt ezen a földi paradicsomnak tűnő helyen. Bárhol is jártunk, ő mindenben megláttatta velem a gondtalanságot és az örömöt. Sosem voltam még ennyire felszabadult. Azt kívántam, bárcsak örökké tartana ez a kirándulás.

Egyik nap, amikor Sebastian tárgyalt, ismét láttam az utcán a kisfiút, aki a piac szélére igyekezett első nap a nagy cekkerrel. Most is a hátán a batyujával ballagott szomorkásan, és furcsamód csak az egyik lábán viselt egy szakadt papucsot. Sokat láttam már ebből a világból, de szerettem volna többet tudni a kisfiúról, így hát csináltam pár fotót a távolodó alakjáról, majd a nyomába eredtem. Egy olyan utcába kanyarodott be, ahol eddig még nem jártam.

Átható szegénység illata lengett a levegőben. Olyan rossz érzés fogott el, mint még soha. A kisfiú befordult egy szűk sikátorba, és ahol a kerítés mellett omladozott a fal, belépett egy résen. Megtapogattam farmerom hátsó zsebét, hogy megbizonyosodjam, nálam van a sajtóigazolványom, ami annyiszor húzott már ki képtelen helyzetekből, majd utánamerészkedtem, a leomlott falon keresztül. Egy kis udvaron találtam magam, ami furcsa szagot árasztott. Ahogy körbetekintettem, két ócska, szétmállott faajtót vettem észre. Az egyik kopott ajtó résnyire nyitva állt. Nem gondolkodtam, halkan odaléptem és bekukucskáltam rajta. Az ajtó egy kicsiny szobába nyílt. Egy nő feküdt a földre terített pokrócon, láthatóan betegen. Kissé megijedtem, és hátrálni kezdtem. Hátam az ajtó mellett a félfának ütközött, de nem tudtam a nőről levenni a szemem. Felgyorsult a szívverésem. Hova tűnt a kisfiú?

Próbáltam lassan körbekémlelni. Iszonyú szegénység honolt a szobában. Szó szerint a semmi vette körül a nőt. Kopott falak, egy elszakadt madzag, amire valaha a kiteregetett ruhákat akaszthatták, alatta egy lyukas teknőféle, talán mosásra vagy mosakodásra használhatták. Kicsit távolabb egy vödör, hiányzott a füle.

Óvatosan nagy levegőt vettem, mert hát elméletileg azért lettem újságíró, hogy a valóságot tegyem közzé. Azonban a valóság néha legmélyebb és legszomorúbb arcát képes mutatni az emberi lét mindennapjainak. Bátorságot szívtam magamba, és kattintottam párat a fényképezővel.

A hangra a másik nyílásból kilépett a kisfiú. Ijedtnek látszott, nem volt ínyére hogy valaki behatolt vélhetően az otthonába. Pár szót kiabált felém, és mutogatni kezdett a kapu, azaz a falon tátongó rés irányába. Mindeközben valami furcsa, bűzös folyadék folyt ki az előző szobából az utcára, mire azonnal odakaptam a fejem. Kissé arrébb is kellett lépnem, hogy a lé el tudjon folyni a lábaim mellett. A kisfiú lehajtotta a fejét, én pedig a feltörő szagtól felkavarodott gyomorral öklendeztem egyet. Most ébredtem rá, hogy tömény csatornalé folyik ki a padlóra itt, ahol állunk. Nem messze pedig az a beteg hölgy fekszik a földön…

Összeszorult a szívem. Kicsit félrehúzódtam, majd a kisfiú felé fordultam.

− Ne aggódj – próbáltam angolul kapcsolatot teremteni vele. A kisfiú nem mozdult és nem is emelte fel a fejét.

− Kérem, menjen innen – szólalt meg pár másodperc múlva.

− Ó, beszéled a nyelvet! Nagyszerű!

A kisfiú szégyenlősen, kissé felemelte a fejét, és végignézett rajtam.

− Szép vagy – mondta.

− Köszönöm. Nem vagy éhes? – tettem fel a majdnem felesleges kérdést, hiszen a kisfiú csont és bőr volt. Elővettem a táskámból egy energiaszeletet.

Még New Yorkból hoztam, bepakoltam a bőröndbe pár csomagot, tudtam, hogy sok mindent el lehet érni egy ilyen szelettel a szegényebb országokban. Az Amazonas mentén például csodájára jártak.

A fiú félve vette ki a kezemből. Kibontotta, megszagolta, majd mohón falni kezdte. Az első falatnál behunyta a szemét, és leguggolt. Kicsit mellé ereszkedtem a földre.

− Van még ilyenem, ha kérsz.

A kisfiú kinyitotta a szemét, aztán hirtelen felpattant, majd beszaladt a szobába. Ha becsukódott volna az ajtaja, valószínű becsapta volna maga után, de így csupán arra figyelt, hogy mielőbb az asszony mellett teremjen.

Utánamentem. Belesajgott a szívem a látványba, ami odabent fogadott. A kisfiú ott térdelt az asszony mellett, és etetni akarta. Holott nem volt több nyolcévesnél. Apró falatot tört az energiaszeletből, úgy próbálta belegyömöszölni a nő szájába, majd akkurátusan győzködni kezdte azon a fura nyelven, hogy rágja meg.

Szinte kőszoborrá dermedtem, és valami oknál fogva elfelejtettem levegőt venni, a tüdőmben bennragadt a lélegzet. Kicsit felgyorsult a szívverésem, de nem szalasztottam el a pillanatot. Óvatosan felemeltem a fényképezőt, és kattintottam néhányat. A kisfiú odakapta a fejét, de most nem szólt rám.

Csináltam néhány képet, majd elővettem egy palack vizet a hátizsákomból, és azt is a kisfiúnak adtam, mire ő köszönetképp biccentett felém. Nem volt több ötletem, hogyan is segíthetnék nekik, bár szívesen odaadtam volna mindenem így ismeretlenül is, hogy jobb életük legyen. Beletúrtam a zsákomba, előszedtem a tárcám, és az összes benne lapuló pénzt odanyomtam a kisfiú markába. A fiú hálásan tekintett rám. Tudtam, most ennél többet nem tehetek. Ezzel biztosan kihúzzák egy ideig. Fájó szívvel intettem, és visszaindultam, de a szívem sokkal nehezebb volt, mint akár pár órával ezelőtt.

További egy hetet töltöttünk Nairobiban, és eközben megállapítottam, hogy ez a csaknem két hét sokkal több lehetőséget nyújt arra, hogy a város minden egyes szegletét felfedezzem, mint négy nap, ahogyan arról a cikkeimben írtam. Hiába élünk felpötgetett világban, mégy nap trendinek hangzik, de kevés ahhoz, hogy Afrika bármely pontja feltárja az igazi arcát egy valódi utazó előtt.

Sebastiannal igazi élményeket szereztünk. Zsiráfokat simogattunk, kígyóparkban piknikeztünk, motort béreltünk, és elhajtottunk a városból a senki földjére. Kietlen úton szeltük a kanyarokat, és végre azt éreztem, hogy megérkeztem.

Egyik este, a naplementében Sebastian derekát átölelve ültem hátul a motoron, csak figyeltem a tájat, a folyton változó, mégis egyedi és ezerarcú Afrika sziluettjét, ő pedig oldalról megfogta a combom miközben száguldottunk az úton. Az a pillanat beleégett a lelkembe, mint egy tökéletes kép. A nap narancsos arany fénybe borította a tájat, és a szívem megtelt a tökéletesség örömével. Még erősebben öleltem át Sebastiant. Akkor és ott azt kívántam, hogy ez a pillanat örökké tartson.

Mégsem teljesült a vágyam.

Nem ment ki a fejemből a kisfiú. Utolsó nap még együtt meglátogattuk őt, a piac szélén. Most is ott guggolt a kirakodott holmija mellett, feltekintett ránk, és nagyon megörült, ahogy meglátott. Felugrott, és egyből a nyakamba csimpaszkodott.

− Látod, ő volt az, akiről meséltem… – mosolyodtam el, miközben átöleltem és megsimogattam a kisfiú hátát.

Miután kibontakoztunk az ölelésből, végignéztünk a standján: csupa lyukas konzervdobozt és mindenféle talált portékát próbált meg eladni, nyilván azért, hogy el tudja tartani a családját és meg tudja gyógyítani édesanyját. Sebastian aznap az összes holmit megvette tőle. Sokkal több pénzt hagyott neki, mint amennyit a kisfiú kért, és csupán egy emléket hozott el tőle, egy törött kulcsot.

Sosem felejtem el a fiú tekintetét, amikor a kezébe fogta azt a sok pénzt. Az életet jelentette számára, és talán a továbblépés lehetőségét. Mindenesetre azóta is remélem, hogy jobb élete van. Ez Afrika egyik valós és megrendítő története a sok közül.

New York zsibongása

Hayley

Otthon tényleg úgy érzem magam, mint akivel madarat lehet fogatni. Egy teljesen más énem érkezett vissza New Yorkba. Továbbra is sokat találkozgatunk Sebastiannal. Ő ugyan New York egy másik negyedében lakik, egy közepes méretű családi házban, de gyakran látogat meg a kis lakásomban. Sok időt töltünk együtt, van, hogy egyhuzamban négy-öt napot is nálam marad. Érthető, hiszen innen könnyebb a közlekedés és a város minden egyes pezsgő része gyorsabban elérhető. Esténként beülünk egy étterembe vagy borozgatunk és beszélgetünk, de gyakran csak úgy andalgunk a parkban kéz a kézben.

És ami fura, hogy nem kívánom a hátam közepére a pasit akkor sem, ha már a negyedik napot töltjük együtt egymás után. Sőt az ötödik nap reggel is rabul tud ejteni a mosolya. Nem ver ki a frász a fürdőszobámban megjelenő plusz egy fogkefétől, és Sebastian egyre szaporodó ruhái remekül megférnek az enyéim mellett a szekrényben.

Kész téboly, szerintem egy éve még falramásztam volna ettől. Most pedig, ha Sebastiannal töltöm az időt, úgy tűnik, minden rendben van, minden tökéletes az életben. Meg mernék esküdni, hogy még a nap is jobban süt, bár ezt biztosan csak valami rózsaszín köd-effektus.

Tény, hogy felszabadultnak és boldognak érzem magam a társaságában, de amikor Sebastian a hétvégét a saját házában szeretné tölteni, nem ellenkezem. Még az sem furcsa, ha néha külön töltjük az időt. Végülis, nekem is jár a szabi. Ilyenkor inkább leülök, kicsit örvendezek az énidőmnek, ha már a Sebastiannal töltött időmben kihagyom az edzéseket ilyenkor próbálok eljutni az edzőterembe. Vagy felteszek egy arcmaszkot, valamint lerántom a lábamról a szőrt, és Harry Styles-t hallgatok. Hangosan. Sebastian sajnos kivan tőle. A nap hátralévő részében pedig alkotok. Egyébként sajnálom az időt az írásra. Annyira jól érzem magam vele, és a szex is annyira kicsattanó, hogy kifejezetten vétek holmi melóra pazarolni az időt. Ezért igyekszem inkább odabent a szerkesztőségben hódolni az új ötletemnek, és ilyenkor, amikor Sebastian is a saját dolgait intézi.

Szombat este azonban rossz érzés fog el. Ülök a laptopom előtt, éppen a Nairobiban történtek járnak a fejemben, és az emlékek mosolyt csalnak az arcomra. Kedvem támad felhívni őt. Tárcsázom a számát, és Sebastian gyorsan fel is veszi a telefont.

− Szervusz – hangja mélyen és kissé kimérten zeng a fülemben, és csak néhány másodperc múlva hallom a háttérben morajló hangokat és a lágy zenét.

Szervusz? Mi a fene? Életemben nem köszönt így…

− Mit csinálsz, hol vagy? – kérdezem kissé felvont szemöldökkel, mert nem szoktam meg tőle az előzőhöz hasonló modoros mondatot. Vagy bármi más modoros marhaságot. Ez nem vall Sebastianra.

− Egy vacsorán vagyok, elfelejtettem mondani, de ez most fontos. Visszahívlak majd, ha végeztem – ráz le kissé hideg stílusban. Nagy levegőt veszek, és próbálom elhessegetni a kétségeimet. Pedig egy furcsa szorongató érzés jelenik meg a torkom körül, és valamiért egy kósza könnycsepp szökik a szemembe.

Nem lehetek ilyen hülye, hiszen megfogadtam, bízni fogok Sebastianban.

Biztosan megint valami karót nyelt üzleti vacsora – magyarázom magamnak félhangosan, és inkább visszatérek a kéziratomhoz.

A torkomban az idegesség azonban nem csillapodik. Még akkor is jelen van, amikor hajnal kettő tájt felriadok egy sms-hangra.

„Ne haragudj, iszonyatosan elhúzódott, csak most értem haza, szeretlek, holnap hívlak. Csók”

Hajnal kettő? Mi a fene tartott eddig?

Nem tudok visszaaludni, olyan gondolatok kavarognak a fejemben, hogy oda kellene mennem, és kicsit leskelődni a házánál. Ebbe gyakorlatilag belealszom, de egész éjszaka csak féléberen forgolódom az ágyban, és az agyam hátsó részéből furcsa emlékképek törtek elő a fiatalkori szerelmeimről. Egyiknek sem lett jó vége, mind csapodár alak volt. Azt sem értem, miért jutottak eszembe. Igyekszem őket kiverni a fejemből, és inkább valami teljesen másra gondolni. A közös utazásokra, a nagy beszélgetésekre Sebastiannal.

Különben is volt már máskor is nehezebb tárgyalása, és történt már olyan is, hogy el kellett utaznia pár napra az ügyei miatt. Akkor sem omlott össze a világ, minden rendben volt… – magyarázom magamnak.

Ám a belső hangom nem túl meggyőző. Képtelen vagyok azonosítani, miféle rossz érzés kerített hatalmába. Próbálom felülírni magamban, a gyermekkori, és apám sorozatos félrelépései miatt belém égett „a férfiak csalfák” gondolatot, de mindhiába. Leginkább addig jutok, hogy most már az apám iránt érzett haragom is újult erővel lobban fel bennem.

A férfiak csalfák… - szól mélyen belül anyám kétségbeesett hangja, de lecsendesítem. Hajnal van, aludnom kellene.

Végül is a sok agyalást megunva úgy döntök, hogy egyszer minden kiderül… Erőt veszek magamon és arra koncentrálok, hogy szeretem azt a tényt, hogy bízok egy férfiban. Szeretem, amikor éjszakánként Sebastian mellettem alszik. Nem hagyhatom, hogy az apám életmódja által belém rögzült kétségek, és a gyermekkori traumáim megakadályozzák a boldogságomat. Ennek egyszer és mindenkorra véget kell vetnem. Elhatározom, innentől csak a jó dolgokra koncentrálok, és igyekszem is.

Felidézem az együtt töltött pillanatok emlékét. Ez így most jobb, de még mindig marad némi aggodalom a gyomorszájam környékén. De honnan ez a kétség?

Nagy nehezen álomba szenderülök. Másnap reggel, csupán pár órás alvás után kopogás ébreszt. Felkapom a köntösömet, magamra tekerem az övet, mire kiérek az ajtóhoz, minimálisan ki is tudom nyitni a szemem. Kinézek a kukucskálón, de semmi mást nem látok, csak virágot. Még a lelkem is elmosolyodik, ahogy kinyitom az ajtót. Hát persze, hogy ő az. Szélesre tárom az ajtót, és egy nagy csokor fehér rózsával a kezében Sebastian áll a küszöbön.

Be kell vallanom, az aggódó szívemről óriási kő esik le. Szinte madarat lehetne fogatni velem, megfogom a karját, és behúzom az előszobába.

− Szeretlek – mondom ki először életemben egy férfinak. Ő erre úgy ölel át, hogy a mellkasomban érzem a szívdobogását.

− Én is – nyögi Sebastian, és maga mögött berúgja az ajtót. A csokor a földre zuhan, ő pedig szenvedélyesen az ajkaimra tapad.

Az utolsó kép

Hayley

Szombat délután van, és jön a hír, hogy meghalt Sebastian. Lezuhant egy kisrepülővel. Ki hitte volna, hogy egy élet ennyi? Egy nagyobb ütés, és már nem is létezünk… Ennek mi értelme? Miért van ez? Mintha egy rossz álom lenne, vagy még annál is szörnyűbb. Egy igazságtalan véletlen a sorstól, vagy szándékos kínzás? Miként lehet, hogy ennyi türelem és ennyi várakozás után, ennyi érzelem és kapcsolódás sem volt elég… Ennyi bizalom és öröm, amit adtunk egymásnak… Nem volt elég a szerelmem, hogy életben tartsa őt…

Csak ülök az ágy szélén, és a több órás zokogás után már úgy tűnik, kifogytam a könnyeimből. Próbálom erőltetni a sírást, hátha könnyebb lesz a lelkem, de már az sem megy.