CLARISSA WILD

Beteg fiúk

A mű eredeti címe: Sick Boys by Clarissa Wild

Fordította: Márton Andrea

Original English language edition Copyright:

Copyright © 2023 Clarissa Wild

Hungarian Translation © Márton Andrea, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803422

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clarissa Wild
egyéb művei

Dark Romance

Beast & Beauty Duet

The Wedding Debt, The Marriage Debt, The Blood Debt

Savage Men Series

Dark Wish & Dark Lies & Dark Need

Sold & Owned

Under His Rule & Beyond His Control

A Debt Owed & A Debt Repaid

The Company Series

Delirious Series

Indecent Games

Father

New Adult

Cruel Boy

Rowdy Boy

Ruin

Fierce Series

Erotic Romance

Hotel O

Unprofessional Bad Boys

The Billionaire’s Bet Series

A szerző megjegyzése

Ez a regény egy rendkívül sötét, bántalmazó kapcsolatról szól. Nem tréfálok, amikor azt mondom, hogy nem való mindenkinek. A szereplők alaposan megrágnak, majd kiköpnek, de ha bíztok bennem – márpedig remélem, hogy bíztok –, akkor ígérem, hogy lesz fény az alagút végén.

Akárcsak a való életben… szerelem nem létezik fájdalom nélkül.

A főszereplő lány káromkodik, akár egy kocsis, és nem fogja vissza magát – de nem is teheti, hiszen a három fiú, akivel szembeszáll, teljesen elmebeteg.

Ez az egész könyv elmebeteg.

És mire végeztek a könyvvel, ti is azok lesztek.

Én szóltam.

A felkavaró tartalomra vonatkozó

figyelmeztetés itt található:

Zenék listája

A YouTube Playlisten is meghallgatható itt

Sick Thoughts – Lewis Blissett (Slowed & Reverb)

Drop It Like It’s Hot! – HAARPER

RAVE – Dxrk

Burn – 2ZWEI & Edda Hayes

Born Alone, Die Alone – Madalen Duke

Shameless – Camilla Cabello (Slowed & Reverb)

Darkside – Neoni (Slowed & Reverb)

Rich Boy – Payton (Slowed & Reverb)

Beautiful is Boring – Bones UK (Slowed & Reverb)

Bones (Tommy Braun Remix) – Timberlake
Feat. Juicy J (Slowed & Reverb)

Boyfriend – Dove Cameron (Slowed & Reverb)

Scopin – Kordhell (Slowed & Reverb)

Creep – Jake Daniels

Sahara – Hensonn

Kream – Iggy Azalea ft. Tyga

Unholy – Sam Smith & Kim Petras (Slowed & Reverb)

BLKKK SKIN HEAD – Kanye West

Paka Hoka – Sinny & 7vvch

Own Me – Bu¨llow (Slowed & Reverb)

Techno Killa – Kute (Slowed & Reverb)

Lifewaster – CORPSE

Lost – CRIM3S

MISA MISA! – CORPSE x Scarlxrd x Kordhell (Slowed & Reverb)

Mount Everest – Labrinth

Oxytocin – Billie Eilish

WHERE ARE THEY NOW??? – Emily Jeffri

Girlfriend – Trevor Something (Slowed & Reverb)

Start A Riot – Duckwrth ft. Shaboozey

Die For You – Valorant ft. Grabbitz (Slowed & Reverb)

I’m Yours – Isabel Larosa (Slowed & Reverb)

Az összes perverz kis ribimnek, aki arra vágyik,

hogy egyszerre ketten keféljék meg…

Ez nektek szól

PROLÓGUS

Penelope

– Te hozzánk tartozol.

Hangja sötét és szédítő.

Akárcsak a lelke.

Színtiszta romlottság furakodik be az ereimbe, teljes egészében felemészt.

A szemembe bámul, a rajtam átáramló, rögeszmés mohóság szinte felismerhetetlen. Jobban vágyom rá, mint amennyire szükségem van a levegőre, amit beszívok.

De arra nem voltam felkészülve, hogy rájuk is vágyni fogok.

Dylan Caruso és Alistair King, Felix Rivera barátai… Felixéi,

akinek az ujjai most a nyakamat szorítják.

Hüvelykujja benyomul a számba, majd beférkőzik a többi ujj is, átnyomul a nyelvemen, ki-be jár, miközben a két haverja egyszerre dug, addig, amíg fennakad a szemem.

Nyögések töltik be a szobát, négyünk összekeveredő hangjai.

Fojtottak. Perverzek.

Durvák.

Isteniek.

Nem tudok betelni velük, még akkor sem, ha mar és pokolian fáj.

Felix közelebb hajol, ujjai még mindig mélyen a számban vannak.

– Mondd ki! – suttogja. – Mondd ki, hogy a ribancunk vagy!

Egyetlen másodperc sem telik el, és kimondom azt, amit nem hittem, hogy valaha is hangosan kiejtek a számon.

– A ribancotok vagyok.

Felix gonosz nevetése tölti be ezt a koszos mosdót.

Először gyűlöltem, de most? Most vele akarok nevetni.

Nem hittem neki, amikor azt mondta, be fog mocskolni.

Tévedtem.

Hatalmasat tévedtem.

Soha nem könyörögtem még senkinek, hogy tegyen magáévá.

Amíg velük nem találkoztam.

Ezek a veszélyes fiúk a Koponya és Kígyó Közösségből beslisszoltak a életembe, és viperamérgüket egyenesen a vérembe fecskendezték.

És én hagytam.

Önként.

Tudtam, hogy belehullok a semmibe.

És nem marad más, mint a romlottság.

1.

Penelope

A szemükben a halált látom.

A Koponya és Kígyó Közösség híres tagjai egy magasra tornyozott fahasábokból összerakott, hevenyészett trónon ülnek, az erdő közepén, az örömtűz előtt.

A lefegyverező mosolyú Dylan Caruso koromfeketébe öltözött; ezüstfehér haja tövénél jól látható a fekete lenövés, kezét gyűrűk és tetoválások díszítik, félig lehunyt, csábító szeme fölött a szempilláit fekete spirállal emelte ki. Felkattint, majd elolt egy öngyújtót.

Alistair King mellette ül, fekete, necchálós ruhájában, gazdagon ékszerezve; göndör, világosbarna haja lágyan libeg a szélben, sápadt arcán ördögi vigyor ül, ahogy lepillant a lányokra.

De a legrosszabb Felix Rivera… a barna hajú srác, akinek arcán élesek a vonások, és élénk, szanpaku szeme olyan mélyen ülő, hogy méltó a közösség elnevezéséhez.

Nem szép fiú, de olyan, hogy megáll benned az ütő.

És biztos nem akarod, hogy keresztezze az utadat.

A srácok körül több diák és a rend tagjai ülnek, csüggenek minden szavukon, hallgatják beteges őrjöngésekről szóló, véres történeteiket.

Lehet, hogy mind hazugság. Vagy a színtiszta igazság.

Senki soha nem tudja meg.

Erről ők kezeskednek.

Legalábbis a nővérem így mesélte.

A mohos talaj magába szívja az alkoholt, mindenhol füves cigis csikkek és cigarettacsikkek hevernek; az idejárók szívesen keverik a különféle alkoholokat, míg mások megkattannak a zenétől, és úgy táncolnak, mintha egy ősi istent idéznének meg.

A fő terület mögött páran a fákhoz közel húzódva csókolóznak. Itt-ott megpillantok némi csupasz bőrt, és a nyögéseket is hallom. Egyértelmű, hogy szexelnek, de nem akarom látni.

A nővéremet keresve keresztülvágok a tömegen, lehajtott fejjel megyek, de sehol nem találom. Elönt a pánik.

– Eve, itt vagy?

Újra és újra a nevét kiáltom.

Semmi válasz.

Csak a pattogó tüzet és a faasztalokra helyezett hangszórókból bömbölő hangos zenét hallom. Túl sok minden vonja el a figyelmemet, de nem adom fel. Tudom, hogy Eve itt van valahol.

Megint megnézem a telefonomat, ötödször is elolvasom az üzenetét.

Nem bírom tovább, tesókám. Kérlek, ne légy dühös rám. Mindent megtettem, amit tudtam, sőt még annál is többet. De sosem elég. És nem vagyok hajlandó így leélni az életemet… tönkrement játékszerként. Kettéroppantva, egy olyan döntés miatt, amit nem én hoztam meg.

Ezért most abbahagyom.

A The Edge melletti örömtűznél töltöm az utolsó estémet ezen az istenverte egyetemen.

Szeretlek, tesókám!

És bármit teszel is, soha ne menj a Koponya és Kígyó Közösség srácainak közelébe.

Csók,

Eve

The Edge. A Priory Forest mögötti komor, sziklás terület, ahol hatalmas, csodálatos vízesés hull a mélybe.

Én legalábbis így tudtam.

Soha nem jártam még itt, de a hely megfelel a nővérem leírásának.

De aztán az üzenetei furcsán borongósak lettek.

Mi történt vele? Mielőtt idejött, erre az egyetemre, maga volt a boldog egyetemista megtestesítője. De most… az utóbbi időkben küldött üzeneteit átjárja a borúlátás és a reménytelenség.

Egek, remélem, semmi baja!

Az örömtűz körül nevetés harsan, én pedig visszateszem a mobilomat a hátsó zsebembe.

A Koponya és Kígyó Közösség tagjai könnyedén adogatják egymásnak az üveg italt, és alaposan meghúzzák.

Egy lány Dylanre veti magát, szorosan átöleli a nyakát, mellét az arcába nyomja, míg keze a srác platinaszőke hajába túr, mintha csak játékszer lenne. Egy másik lány Alistair kemény karját csiklandozza, amitől Alistair ránéz, miközben próbálja befejezni a történetet, amit mesél.

De a legrosszabb Felix és a lány az ölében, aki játékosan borzolja sötét haját, miközben Felix úgy néz rá, mintha meg akarná ölni.

Nem vagyok biztos benne, hogy ha alkalma nyílna rá, kihagyná a lehetőséget.

Átfurakodom a fák között, egyre távolabb kerülök a partitól. Minél nagyobb a távolság, annál élesebb a csend, míg végül csak a sziklákon megtörő hullámok moraját hallom. A látóhatár mögött csak a víz van, és a fölötte ragyogó hold.

Elhaladok az utolsó fák mellett is, és megtorpanok, megragadom az egyik fatörzset, ahogy eláll a lélegzetem.

A szikla peremén ott áll a nővérem, kitárt karokkal.

Pillantása felém fordul – az a homályos tekintet összetöri a szívemet.

Egyetlen könnycsepp folyik végig az arcán.

Aztán ugrik.

2.

Penelope

Hetekkel később

– Biztos vagy benne? – tudakolja anyám, ahogy apa leteszi a táskákat az ágyra.

– Teljesen – válaszolom.

Anya aggodalmas pillantást vet rám.

– De tudod, milyen híre van ennek az egyetemnek…

Tudom, mire akar kilyukadni. De nem mondja ki hangosan.

A nővérem is erre az egyetemre járt. Ezt a helyet tekintette otthonának.

És most egy időre az lesz ez én otthonom is.

Anya hirtelen szorosan átölel.

– Csak szeretném ha minden rendben lenne veled!

– Tudom – válaszolom.

– Még nem késő meggondolni magad – teszi hozzá.

– Nem gondolom meg magam – válaszolok apámra pillantva, aki roppant csendes.

Anya régebben könnyedén elengedett mindenhová, most meg úgy ragad rám, mint légy a papírra.

Végül anya elhúzódik, és újra kapok levegőt.

– És ha szükséged van ránk, hívj, rendben? – teszi hozzá anya, és megragadja a vállamat.

– Persze – válaszolom. – Jól vagyok. Minden rendben van velem. Csak meg kell szoknom a helyet, ennyi az egész. Sima ügy lesz.

Anya hangosan felsóhajt, és arcon csókol.

– Gyere! – mondja apám, és megrántja anya karját, hogy indulásra bírja. – Menjünk, hadd rendezkedjen be!

– Ha bármi történik, üzenj! – ismétli meg anya – Üzenj, de azonnal.

Biztosan retteg attól, hogy megteszem azt, amit a nővérem is, és ezt meg is értem.

– Ne aggódj, anya, így lesz.

Bólintok, ahogy apa szó szerint kirángatja anyát a szobából, és becsukja az ajtót.

– Minden jót, Penelope! – kiáltja. – Tudod, hogy csak egyetlen telefonhívásra vagyok…

Elvigyorodom és a fejemet ingatom. Anya nyilván nehezen fogadta el, hogy Spine Ridge-re akarok járni. Azok után, amiken a nővérem keresztülment, ennek kellene lennie az utolsó egyetemnek a listámon.

De én nem tanulni jövök ide.

Hanem bosszút állni.

Felkapom a nővérem naplóját, kinyitom, átlapozom az oldalakat, kiemelem a neveket, a képeket, a szöveget, amiket az arcok mellé írt. Az egész beleégett az agyamba, így pontosan emlékszem mindenkire, aki bántotta őt.

Kurvára megkeresem őket. És ha megtalálom, keservesen megfizetnek mindenért.

Az utcáról valami zajt hallok, ami elvonja a figyelmemet, így az ablakhoz lépek. Egy csapat srác dobálja egymást sörösdobozokkal az egyik koliépület előtt. Az egyik srác megbotlik egy pocsolya fölött, fenékre esik, a többiek pedig sört öntenek az arcába, és röhögnek.

Micsoda nevetséges beavatás! Ilyet nyilván csak a hülye egyetemi fiúklubokban tudnak kitalálni.

Égnek emelem a tekintetem, és megfordulok, hogy kicsomagoljak.

Hirtelen kivágódik az ajtóm, és egy lány lép be, maga mögött húzva a bőröndjét. Göndör, fekete haja a vállát verdesi. Izzadság csorog a homlokáról, ahogy lerakja a táskákat a szobában lévő másik ágyra.

– Szia! – üdvözöl. – Bocs a durva belépőért. Jézusom, ebben az épületben túl sok a lépcső! – Furán felnevet.

Elvigyorodom, és kezet nyújtok.

– Te vagy az új szobatársam. Penelope vagyok.

– Penelope… szuper! – ráz kezet velem a lány. – Kayla Pearce vagyok. Te is most vagy elsőéves itt a Spine Ridge egyetemen? – tudakolja. – Nem láttalak az eligazításon.

Elfintorodom.

– Igen. Túl későn kértem át magam ide, úgyhogy arról lemaradtam.

A lány meglepett arcot vág.

– Ez komoly? Még mielőtt elkezdted volna azt a másik egyetemet? Nem is tudtam, hogy ilyet lehet.

Vállat vonok.

– Ezen az egyetemen több a… lehetőség – köszörülöm meg a torkomat, még mielőtt túl sokat mondanék.

– Nos, ez jó döntés volt, mert te lettél a szobatársam! – kacsint rám Kayla. – És már most tudom, hogy legjobb barik leszünk!

Rámosolygok.

– Biztos vagy benne? Őrült furi tudok lenni…

Kayla felnevet.

– Annál jobb!

Az ágyra üríti a bőröndjét, az összes ruha és nadrág egyetlen halomba gyűlik.

– Hű, tényleg túl sok ruhát hoztam!

– Ruhából sohasem elég, mi? – kacsintok rá.

Kayla elvigyorodik.

– Látod, tudod te… Crystal mindig azt mondja, hogy a bőröndöm a robbanás határán van, de kurvára tudom, hogyan kell pakolni.

– Crystal? – tudakolom. – Újabb szobatárs, vagy…?

– A legjobb barátnőm ezen az egyetemen – válaszolja Kayla, ahogy elkezdem kicipzárazni a bőröndömet. – Pár hete ismertem meg, az örömtűznél.

Örömtűz…

Olyan erővel rántom meg a cipzárt, hogy letörik.

Kayla odaáll mellém.

– Ó, van egy kis varrókészletem. Talán vissza tudjuk barkácsolni.

– Nem gond – hazudok gyorsan, és a szemétbe hajítom. – Már úgyis félig letört. – Felkapok pár holmit és beakasztom a szekrénybe, hogy elfelejtsem azt a szót, amit mondott. – Szóval a legjobb barátnőd, mi? Szívesen megismerkednék vele.

– Talán lesznek közös óráink – emeli fel Kayla csillogó szemmel az órarendjét. – Összehasonlítjuk? – Mély levegőt vesz, és felkapja a telefonját. – Mielőtt még elfelejtem, elkérhetem a számodat? Végül is szobatársak vagyunk, akár együtt is lóghatunk!

– Persze – kapom fel a telefonomat, és odaadom. – Írd be magad!

Beüti a számát a telefonomba, én pedig az enyémet az övébe.

– Tessék – nyújtja vissza a készüléket.

Én is visszaadom az ő telefonját, és felkapom az órarendemet. Mindkettőt az asztalra tesszük, egymás mellé. A kurzusai hasonlók, de nem ugyanazok. Csak pár egyezés van a hét második felében.

Rápillantok a mai napra.

A szemgolyóm majdnem kiugrik a helyéről. Tíz perc múlva órám van. Hogy lehetséges, hogy nem tudok róla?

– Ó, te jó ég! – kapom fel sietve mindazt, amire szükségem lesz, és a hátizsákomba hajítom.

– Késésben vagy? – tudakolja Kayla.

Bólintok.

– Aha, később hívlak!

– Örülök, hogy megismertelek. Sok sikert az első órára! – kiabálja utánam, ahogy kirohanok az ajtón.

Persze, megint elkésem. Jellemző! Az eligazítást is kihagytam, mivel későn jelentkeztem az egyetemre. Nem késhetek el az első órámról, basszus!

Azt hiszem, ezt kapom azért, mert az utolsó pillanatban váltottam egyetemet.

Bár jó, hogy lett egy új barátnőm.

Nem könnyen szerzek barátokat.

Kifelé menet az épületből többen is rám köszönnek és integetnek, ezért gyorsan visszaköszönök és továbbrohanok. Majd később megállok dumálni, most nincs elég időm.

Az órám mindjárt kezdődik, és még át kell rohannom az egész egyetem területén.

Vennem kellene egy bringát.

Átrohanok a járdán, nem törődöm az utca túloldaláról, a fiúkoliból kiszűrődő zajokkal, és egyenesen a nagy épületek felé veszem az irányt.

Elég sok hallgató üldögél a füvön, bekap egy gyors reggelit, beszélget, páran játszanak, fociznak. És itt vagyok én, aki úgy rohangál, mint a fejetlen csirke, ahogy próbálom megtalálni a bejáratot.

Amikor végre belépek, megállok egy pillanatra, kezemmel a térdemre támaszkodom, izzadság folyik végig a hátamon. Pár másodpercbe beletelik, mire felegyenesedem és körülnézek. Ugyanolyan gyönyörű belülről is, mint kívülről: faborítás és hatalmas festmények vannak mindenütt, régi tölgyfa ajtók vezetnek a termekbe, nagy, fából épült csigalépcsők visznek fel az emeletre, és a hatalmas üvegtáblákon át ki lehet látni a kertbe.

Nagyon sok pénzt lapátolnak ebbe az egyetembe – ez teljesen egyértelmű.

De abból is könnyű ezt megítélni, hogy a hallgatók közül többen Prada, Gucci és Louboutin márkákat viselnek.

A Diesel farmeromban teljesen idegennek érzem magam köztük.

Vállamra vetem a hátizsákomat, és elindulok a terem felé, ahol az órám van, újra és újra rápillantok a jegyzeteimre, hogy jó irányba megyek-e. Egy ideje sikerül kordában tartanom a pánikomat, de most, hogy késésben vagyok, újra utolér. Mert ha létezik olyasmi, amit nem viselek jól, az az, hogy késem.

Ezt apámtól örököltem, aki a legapróbb részletekig pontos.

Végigrohanok a folyosón, úgy száguldok el mások mellett, hogy majdnem összeütközünk, miközben bocsánatot kérek, ahogy a terem felé futok, ahol már ott kellene lennem.

Ám a folyosót pont elállják ott, ahová tartok.

Átpillantok az összegyűlt diákok válla fölött.

Egy srác könyvekkel dobál egy másikat, aki csak nevet és a vállát vonogatja. De az első nem hagyja abba, és hirtelen nekiugrik a másodiknak. A tömegből izgatott kiáltás és nevetés tör fel, sokan drukkolnak nekik, ahogy elkezdenek verekedni, egymás haját tépik és szaggatják a másik ruháját.

Hirtelen a tömeg mögül ismerős trió lép elő.

A három srác, akitől az idegeim vitustáncot járnak.

Dylan, Alistair és… Felix.

Bárhová mennek is, sötétség jár a nyomukban, mint esőfelhő az alkonyatban.

Ahogy végigmennek a folyosón, Dylan lazán feldob a levegőbe egy öngyújtót, és dobálgatni kezdi, míg Alistair a vállára veti a hátizsákját. Felix keze azonban továbbra is a zsebében van, fehér pólója alig rejti el kemény hasizmát és bicepszét.

Egyenesen a verekedők felé tartanak, és láthatóan nem áll szándékukban megállni.

És bár ahogy közelednek, a tömeg fele szétszéled, a verekedés nem áll meg… és a fiúk sem.

Ahogy Felix elhalad a verekedők mellett, az egyikük véletlenül meglöki, ő pedig olyan keményen üti oldalba, hogy a srác a földre rogy és hangosan felnyög.

Felix arcán egyetlen izzadságcsepp sem ütközik ki, azonnal újra zsebre dugja a kezét.

A folyosón mindenki elhallgat, mintha a kollektív rémület mindenkit megfertőzött volna: mindenki félreáll, hogy helyet csináljanak a felénk haladó fiúknak.

Engem kivéve.

Ott állok a folyosó közepén addig, amíg Felix fölém magasodik.

Nem moccanok.

Felix félrehajtott fejjel néz, orrcimpája megrezzen, nyakizmai megfeszülnek. Közelről látom a vonásait, szögletes állát, magas járomcsontját, de leginkább hűvös tekintete hat rám. Félig lehunyt szemmel néz, szeme a pupilla alatt fehér, mintha semmi nem zavarhatná meg… mostanáig.

– Menj az útból!

Rekedtes hangjától bárki libabőrös lenne.

Kivéve engem.

Félrehajtom a fejemet ugyanúgy, ahogy ő.

Rángatózni kezd a szemhéja.

A másodpercek perceknek tűnnek, érzem, hogy a többiek tekintete szinte lyukat éget a hátamba. De nem érdekel. Egész életemben eltűrtem, hogy megbámuljanak, hogy kinevessenek, úgyhogy már nem félek a zaklatóktól. Senki nem bánthat, ha nem hagyom.

Főleg az ilyen pasik.

Dylan összevont szemöldökkel rám vigyorog.

– Nem ártana hallgatni rá.

Nem törődöm vele, továbbra is Felixet bámulom, aki hozzám hasonlóan nem hajlandó elkapni a tekintetét.

Sokkal magasabb nálam, le kell hajolnia, hogy egy szinten legyen velem. Ahogy közelebb hajol, hogy rám nézzen, kissé túlságosan is közel van.

– Azt mondtam, menj az útból!

Nem csoda, hogy a nővérem írt róla a naplójában.

Megnyalom az ajkamat, és azt válaszolom:

– Vegyél rá.

Felix orrcimpája kitágul. Még közelebb hajol, arca egészen az enyém mellett van, beleliheg a nyakamba, és azt suttogja:

– Ne kísérts meg, hogy megcsavargassam a kibaszott mellbimbódat, mert megteszem itt, mindenki előtt… Penelope.

Tágra nyílt szemmel bámulom, ahogy ujjai felfelé mozdulnak, úgy, hogy akár be is válthatná fenyegetését.

De nem ez rémít meg a legjobban.

Ösztönösen odébb lépek, hogy nagyobb legyen köztünk a távolság, és ereimben meghűl a vér.

Ujjai még mindig a megfelelő helyzetben vannak. Ajka baloldalt kissé felfelé görbül, majd ismét kiül arcára az a gyilkos, érzelemmentes kifejezés.

Leengedi a kezét, és ellök az útból, míg a haverjai követik; úgy haladnak végig a folyosón, mintha övék lenne az egész egyetem.

Én pedig csak bámulom ezeket a gyilkos fiúkat, mert…

Honnan tudja a nevemet?

3.

Felix

Penelope, Penelope…

Olyan szép csengése van.

Érdemes bemocskolni.

Érdemes tönkretenni.

Orrcimpám kitágul. Ha nem lépett volna el az utamból, megmarkoltam volna a fekete felsőjét átbökő mellbimbót, és addig csavargattam volna ott, mindenki előtt, amíg nem sikoltja a nevemet.

Gonosz vigyor ül az ajkamra, de gyorsan el is tűnik, amikor eszembe jut, ki ez a lány.

Nem lenne szabad itt lennie.

Pen.

Ujjaim egyik ujjam köré fonódnak, majdnem eltöröm. Nem sok rosszabb annál, mint végigülni egy gazdaságtanórát, és hallgatni a tanár zagyválását olyasmiről, ami kurvára nem érdekel.

Egyvalamit kivéve.

Azt a lányt, egy sorral lejjebb.

Hány közös kurzusunk van?

Már egy is túl sok.

Pillantása a vetítővászon előtt álló férfin nyugszik, és be kell ismernem, tökéletesen játssza el azt, hogy semmi nem érdekli. De tudom, hogy érzi, hogy tekintetem egyenesen a koponyájába hatol.

Ha tehetném, most rögtön felnyitnám a koponyáját és napvilágra hoznám a titkait.

De akkor odalenne a móka ebben az egészben, nem?

Én pedig élek-halok a kibaszott mókáért, mert ez a kibaszott egyetemen semmi móka nincs.

Az embernek magának kell intézkednie ez ügyben, és az előző év nagy részét ezzel töltöttük.

De… Penelope az egészet elronthatja.

Csakhogy én nem fogom hagyni.

Dylan oldalba bök a könyökével, feléje pillantok, legszívesebben a bordái közé vágnám a tollamat.

– Ne bámuld már! Mi van, ha észreveszik?

– Azt hiszed, érdekel? – vágok vissza, és ki-be kattintgatom a tollamat.

Dylan felvonja egyik szemöldökét.

– Mi lett azzal a tervvel, hogy lapuljunk meg?

– Mióta hallgatok apádra? – nevetek fel gúnyosan.

Dylan arca elsötétül, ahogy könnyedén hátradől a széken.

– Tudod, miért.

Égnek emelem a tekintetem, és félrenézek.

– Te azt csinálsz, amit akarsz.

Dylan felhorkan és a fejét ingatja.

– Már megint kezded?

– És ha igen? – vetem oda, és csak bámulom.

Félrehajtja a fejét, szépfiús haja úgy hullik az arcába, mintha provokálna, de kurvára nem érdekel.

Sosem érdekeltek a következmények – sem ma, sem tegnap, és legkevésbé holnap.

– Mindegy – nevet fel Dylan, és végigszánt a haján. – Pontosan tudod, mibe ártod magad, és rohadtul nem éri meg.

– Igen… jól tudom, és az időm minden egyes kibaszott másodpercét megéri – mondom. Cserébe felvonom egyik szemöldököm. – Tudod, miért?

Dylan ajka megrezzen.

– Miért? Csak mert egy csaj az utadba állt, máris ő lesz a következő játékszered?

– Nem akármilyen csaj – vágok vissza, és felemelem a tollamat. – Találd ki, hogy hívják! Penetráns gondolataim támadnak tőle…

Dylan résnyire húzott szemmel bámul rám, mintha meghibbantam volna.

A tollat bámulom.

– Mi? Pen… – Hirtelen tágra nyílik a szeme. – Penelope?

Olyan hangosan szólal meg, hogy végigvisszhangzik a termen, úgy, hogy az alsó sorokba is elér, ahol Penelope ül.

Penelope megfordul, és olyan pillantást vet rám, mint a sólyom – akkor is így nézett, amikor az utamba állt. Elég közel van ahhoz, hogy hallja, mit beszélünk, mégis olyan messze van, hogy nem tudok belemarkolni a lila hajába, és hátrahúzni a fejét, hogy mocskos dolgokat suttoghassak a fülébe.

Nem kapja el a pillantását, és mi sem.

Tudom, hogy meghallotta.

Kurvára remélem, hogy meghallotta.

Mert kurvára rám mosolygott.

Rám mosolygott.

Amikor csak arra tudtam gondolni, hogy darabokra szaggatom a kis fekete felsőjét és a kockás miniszoknyáját.

A szemem megrándul. A toll a kezemben kettétörik Penelope pillantása alatt.

Pen… kurvára darabokra törlek.

•••

Penelope

Hetekkel korábban

Felpattan a szemhéjam, felülök az ágyban, hangosan lihegek. Szívem vadul ver, ahogy felidézem az előző éjszaka történteket. Az erdő, a zene, a hold, a nővérem, ahogy a halálba veti magát, és a fiúk, akik végighallgatták véget nem érő sikolyaimat, ahogy a szikla pereméhez rohantam, hogy megmentsem a nővéremet.

Már késő volt.

Láttam, ahogy a teste eltűnt a vízben, egyre mélyebbre süllyedt, és végül nem maradt más, mint a némaság a szívemben.

Könnyek gyűlnek a szemembe, de visszafojtom őket, és kitakaródzom, hogy elkezdjem a napot.

Megpróbálom.

Ez az egyetlen dolog, amit az utóbbi napokban csinálok.

De úgy érzem, ólomsúlyú a lábam.

Főleg ma.

Ma, amikor anya tegnap óta folyamatosan zokog.

Ma, amikor apa egyik telefont a másik után intézi, csak hogy ne gondoljon arra, ami történt.

Automatikusan cselekszem, gondolkodás nélkül: fekete harisnyát, hosszú, fekete ruhát húzok és felteszek egy gyönyörű brosst. A nővéremtől kaptam a születésnapomra. Arra a napra emlékeztet, amikor először ment el a Spine Ridge Egyetemre.

Önkéntelenül is megérintem a brosst.

Megnézem magamat a tükörben, azon töprengek, hogy Eve lát-e most.

Hogy valahogy azt akarja-e közölni velem, hogy minden rendbe fog jönni.

De semmi nem jön rendbe, mert Eve meghalt. És tudom, hogy ez miattuk van.

Azok miatt a kibaszott fiúk miatt.

Ujjaim összeszorulnak a bross körül, nehezen állom meg, hogy le ne tépjem.

Ehelyett az ajkamba harapok és elindulok az ajtó felé.

A földszinten anya még mindig zokog, szipogva szorítja a szeméhez egyik zsebkendőt a másik után. Az üres dobozok az asztalon sorakoznak.

Amikor meglát, gyorsan letörli a könnyeket és a taknyot, úgy tesz, mintha nem sírna, de tisztán látom a piros foltokat az arcán.

– Penelope, készen vagy? – tudakolja apám, miután visszateszi a zsebébe a telefont.

Bólintok. Nem akarom hangosan kimondani, mert tudom, hogy akkor zokogni kezdek, ahogy anya is, és ha meglátja a könnyeimet, még jobban összetörik. Én vagyok az egyetlen megmaradt lánya, erősnek kell lennem.

Apám felsegíti anyát a kanapéról, kimegyünk a ránk várakozó autóhoz.

Minden lépés után minden egyre homályosabb körülöttem. Mintha nem is itt lennék.

Fejben még mindig azon a partin vagyok, a szikláknál, ahol a nővérem elhomályosuló szemmel bámul vissza rám, azon tűnődve, hogy miért nem előbb jötte, hogy megmentsem.

Beszállok a kocsiba, és úgy érzem, órákon át autózunk, mire megérkezünk a célállomáshoz.

A terem, ahol a szertartás van, unalmas, fehér, túl steril és makulátlan; csak a koporsótól jobbra és balra elhelyezkedő virágcsokrok adnak némi színt az egyébként komor eseménynek.

Eve utálta volna.

Mindig olyan boldog volt, ragyogott, akár a nap, fénylett, tele volt színnel.

Szöges ellentétem volt, de éppen ezért szerettem annyira… és éppen ezért hiányzik mindennél jobban.

A koporsó sötét fája beleég a retinámba, ahogy azt a helyet bámulom, ahol Eve holtteste nyugszik.

Olyan békés és e világi, nem olyan, amilyen a halála volt.

Sajog a szívem.

Anya mellettem sír, és azon igyekszem, hogy ne hasson rám, de nehéz, mert tudom, hogy mit veszített.

Szinte lehetetlen sírni így, hogy ennyi ember vesz körül. Úgy érzem, mindenki a hátamat bámulja, azon gondolkodnak, hogy én is mondok-e valamit, miután apa befejezte a beszédét Eve-ről a pulpitus előtt.

De nem tudom, mit mondanék ezeknek az embereknek, azon kívül, hogy dögöljetek meg azért, mert az őrületbe kergettétek a nővéremet.

Mert tudom, hogy a diáktársai is figyelnek.

Úgy tesznek, mintha velünk gyászolnának.

Ők voltak azok, akik miatt Eve ennyit szenvedett.

Tudom, mert Eve a halála éjszakáján egy könyvecskét csempészett be az ajtóm alatt. A naplóban leírta a kívánságait, az álmait, a titkait és az igazat.

Mindazt, amin keresztülment.

Megnevezte a felelősöket.

A naplót mindig magamnál tartom.

Ahogy a szertartásnak vége van, mindenki megkönnyebbülten sóhajt fel.

Valamilyen szomorú zenét játszanak, és az emberek egyesével a koporsóhoz járulnak leróni a tiszteletüket, majd nekünk is részvétet nyilvánítanak.

Aztán a koporsót kiviszik, és követjük a halottaskocsit a sírig.

Ahogy összegyűlnek a földbe ásott sír körül, a nővéremet lassan leeresztik abba a gyilkos csapdába.

Borzalmas.

Gyűlölöm.

Gyűlölöm, hogy itt kell állnom, és végignéznem, hogy Eve-t úgy temetik el, hogy egy fikarcnyi fájdalomdíj sem jut osztályrészéül.

Mit tehetnék én?

Semmit. Már késő.

Már késő megmenteni.

Lehunyom a szemem, pislogok, hogy visszafojtsam a könnyeimet és a feltörő emlékeket.

Ez a bűntudat egy nap élve fog felzabálni.

Anyám átad egy szál rózsát. Amikor én következem, a koporsó tetejére dobom, végső búcsúként a nővéremtől, akit nem akartam elveszíteni, és aki túl fiatalon halt meg.

Átpillantok a vállam fölött, hogy elöl senki ne lásson sírni.

De a könnyek mégsem jönnek, mert megpillantok három fiút, ahogy ott állnak a temető egyik hatalmas fája mögött.

Ugyanaz a három fiú, akiket Eve halála éjszakáján láttam.

Felix, Dylan és Alistair.

Fiúk, akik magasról tesznek arra, hogy valaki meghalt.

Mégis itt vannak, és nem félnek.

Ez egy üzenet.

A szél átfúj lila hajamon, egy tincset a fülem mögé tűrök, és egy pillanatra sem töröm meg a szemkontaktust.

Azt akarom, hogy tudják, hogy láttam őket.

És azt akarom, hogy tudják, hogy soha nem adom fel.

Sosem adom fel, hogy kiderítsem Eve halála okát.

És ha itt vannak, az egyvalamit jelent.

Tudnak valamit, amit én nem.

És kiderítem, hogy pontosan mi az.

Még akkor is, ha a kibaszott lelkemet kell odaadnom érte.

4.

Penelope

A jelen

Miután a mai óráimnak vége, kimegyek a kertbe. Kayla üzent, hogy találkozzunk kint. Már észrevettem, hogy ott ül egy pokrócon a füvön más diákokkal együtt, és lazán iszogatnak és eszegetnek.

Amikor elég közel érek, Kayla int nekem.

– Szia, Pen, na végre, hogy itt vagy! – paskolja meg maga mellett a plédet. – Gyere, ülj le!

Leülök mellé, és bemutatkozom a csoport többi tagjának.

– Sziasztok, Penelope vagyok. De szólítsatok nyugodtan Pennek.

– Szia, Pen! – üdvözöl a Kayla mellett ülő lány. – Crystal vagyok. Örülök, hogy megismerhetlek. Te vagy Kayla új szobatársa, ugye?

A szemben ülő srácok kezet nyújtanak.

– Helló, Jeremy vagyok.

– Én pedig Calvin.

Határozottan kezet rázok velük.

– Ez a mi kis csapatunk – jelenti be Kayla. – Majdnem mindennap itt ebédelünk – harap bele a szendvicsébe. – Hoztál valami kaját?

– Igen – válaszolom, és előhúzom a szendvicset, amit nagy kapkodva elkészítettem, mielőtt megérkeztem ide. Mogyoróvajas-lekváros kenyér, teljesen összelapulva. Meg kellene néznem, milyen itt a büfé.

– Kayla mesélte, hogy sulit cseréltél – szólít meg Jeremy.

– Igen, tulajdonképpen ez lett volna az első számú választásom – magyarázom komolyan, pedig ezt a hazugságot ott helyben találom ki. – Az utolsó pillanatban váltottam.

– Király! – örvendezik Calvin. – Milyen szakra jársz?

– Közgazdaságtan. Egy napon szeretném átvenni apukám vállalatát – teszem hozzá mosolyogva.

– Nyilván – helyesel Jeremy. – Mindannyian gazdaságtannal kapcsolatos szakokra járunk egy gazdasági egyetemen.

Crystal felnevet.

– Én csak gazdag akarok lenni!

Kayla és Crystal koccint.

– Én is, csajszikám, én is! – tréfálkozik Kayla.

Még egyet harapok a szendvicsemből.

– Te vagy Kayla legjobb barátnője, ugye?

Crystal elpirul, és megragadja Kayla kezét.

– Csak pár hete ismerjük egymást, de olyan, mintha ezer éve barátnők lennénk.

Újabb harapás a szendvicsemből. Nagyon nehezen gyűröm le.

Mert velem szemben, alig pár méterre, egy kőkerítésnek dőlve ott ácsorog Felix, Dylan és Alistair. Úgy tűnik, marihuánát szívnak, itt, az egyetem területén, úgy, mintha ez teljesen természetes lenne, holott tudom, hogy a marihuánás cigit nemhogy itt, de az egész államban sem engedélyezik.

Ám a szabályok az ilyen srácokra nem vonatkoznak.

– Ne nézz oda! – bök meg Kayla, felriasztva gondolataimból.

– Tessék? – mormolom.

– Kiszúrják, ha bámulod őket – suttogja Kayla közelebb hajolva. – Ugye tudod, kik ők? Azok a fiúk a Koponya és Kígyó Közösségének tagjai.

– Nem, nem ismerem őket – füllentem.

Tulajdonképpen tényleg nem ismerem őket, de az biztos, hogy hallottam róluk.

– Az a fiúközösség a létező összes fiúközösség legdurvább kombinációja. Senki nem juthat be közéjük, kivéve, ha megvannak a megfelelő kapcsolatai, úgy értem, bűnözői kapcsolatai – pillant rám jelentőségteljesen Kayla. – Szó szerint ők uralják ezt a helyet.

Szóval ők a vezetők? Érdekes. Ettől csak még szívesebben bámulnám őket.

– Szerintem ne akarj összeakadni ezekkel a srácokkal! Már attól simán követni kezdenek, ha megbámulod őket – figyelmeztet Kayla.

– Honnan tudod? – kérdezem.

– Mert pár hónapja Kayla öccsét pécézték ki maguknak – magyarázza Crystal, bekapcsolódva a beszélgetésbe.

Kayla összerezzen.

– Csak azért, mert az öcsém merészelt jelentkezni a társaságba. Brutális beavatáson kellett részt vennie, aztán közölték vele, hogy nem került be.

– Mit csináltak vele? – tudakolom.

– Valami lepisilős dolgot – szól közbe Calvin. – Csak onnan tudom, mert az egyik haverom mesélte. Én magam nem voltam ott.

Crystal öklendezni kezd, majdnem elhányja magát ott helyben, de a szája elé kapja a kezét.

– Bocsánat.

– Oké, értem már – nyugtatom meg.

– A lényeg az, hogy soha ne akarj a céltáblájukká válni – közli Kayla. – Tudom, hogy egy csomó szemét dolgot csinálnak, de ha nem kerülsz az útjukba, nem okoznak gondot neked.

– Beteg állatok – teszi hozzá Crystal.

– Aha – mormolom, de túlságosan lefoglal az a tény, hogy Felix már jó ideje engem bámul.

És bármennyire szeretném is, képtelen vagyok elkapni a tekintetemet.

Órán is bámult, sőt még a nevemet is megmondta a haverjának, Dylannek.

És nem én mondtam meg neki, hogy hívnak, vagyis csak egyféleképpen tudhatta meg.

A nővéremtől.

•••

Dylan

Felix folyamatosan a csajt bámulja.

Csak azokra néz így, akiket ájulásig akar baszni, vagy meg akar ölni.

És most, hogy már tudom, ki ez a lány, én is őt nézem.

Azon agyalok, miért kérte át magát ide, épp ide. Nem lehet véletlen.

Ismét beleszívok a füves cigibe, és a maradék önuralmamtól is elbúcsúzom.

Mosoly ül ki ajkamra. Ahogy így elnézem, talán oda kellene menni hozzá, és egyszerűen… megkérdezni.

Egy csaj hirtelen nekem ütközik, és átkarolja a nyakamat. Cathy, Sadie, Kiera… nem tudom a nevét, nem emlékszem, és nem is érdekel.

– Szia, Dylan! Van kedved később szórakozni egy kicsit? Ott folytatni, ahol a tűznél abbahagytuk?

A kibaszott parti puszta említésétől is feszült leszek.

Lerázom magamról a karját.

– Nem, más terveim vannak.

A lány Alistairt méricskéli.

– Megint lefoglalja minden idődet? Kettesben terveztek valamit? – nyalja meg ajkát. – Meglepetés?

Félrehajtott fejjel bámulok rá.

– Bármit terveztünk is, annak már lőttek.

– Óóó, Dylan! – mormolja a lány, és megcsókolja a nyakamat. – Olyan édes vagy.

– Pedig nem neked tartogatom.

A lány mosolya olyan gyorsan lehervad, akár ősszel a virág; pompás látvány.

– Ó, azt hittem, a szülinapomra tervezel valamit.

Tényleg?

– Igen, a naptáram tele van, úgyhogy találkozunk jövő héten, jó? – kacsintok rá, és a fiúk felé fordulok, hogy az a liba többé ne szólhasson közbe.

– Igen, eléggé lefoglalom az én drágámat – karol át Alistair, és behúz kis csoportunkba.

A lány még egy pillanatig próbálkozik, a karomat szorongatja, de pár kísérlet után feladja. Lehangoltan megy el, magas sarka kipeg-kopog a járdán, és a válla fölött sértetten bámul rám.

Hogy is hívták azt a lányt?

Csak az a másik lány jár a fejemben, ahogy ott ül a füvön, és az, hogy mennyire emlékeztet valakire… valakire, akit régen ismertem.

Még egyszer beleszívok a cigibe, és ellegyezem a füstöt.

Fincsi délutáni nasi.

Akárcsak az a csaj.

A telefonom hirtelen megszólal, kirángat gondolataimból.

– Mi az? – tudakolja Alistair.

– Bassza meg – mormolom halkan.

– Ó, megint a faszfej?

Nem törődöm Alistairrel, egyenesen az egyetem legnagyobb épülete felé veszem az irányt. A hely felé, amit gyűlölök, és ahová ritkán lépek be, kivéve, ha ott van órám… vagy ha meglátogatom az istenverte apámat.

A gondolattól, hogy kénytelen vagyok meglátogatni, legszívesebben lyukat ütnék a falba. De ha véletlenül egyetlen négyzetcentiméteren is kárt okozok, drágán megfizetek érte.

Megragadom a korlátot, és felmegyek a régi falépcsőn a harmadik emeletre, ahol a termekbe a többi diák nem léphet be – még én sem, hacsak nem hívatnak.

Fogcsikorgatva kopogok be a harmadik ajtón.

– Gyere be!

Kinyitom az ajtót, majd az ajtófélfának dőlve bámulom apámat.

– Hívtál?

– Üzentem – válaszol, és csak egy pillantásra néz fel, majd visszatér az asztalán tornyosuló papírhalomhoz.

– Az metafora – válaszolom karba tett kézzel.

– Nincs időm ostobaságokra. Ülj le! – mutat az íróasztala előtt álló székre.

– Nem kérnél meg rá legalább? – vágok vissza felvont szemöldökkel.

– Nem.

Még csak rám se néz.

Orrcimpám megremeg, de féket teszek a nyelvemre, odalépek a székhez, hangosan kihúzom, majd leteszem rá a seggemet. Sőt, még a cipőmet is felteszem az asztalra.

– Ezt ne csináld – figyelmeztet.

– Miért ne? Így kényelmes.

Pillantását ismét felemeli, és tekintete találkozik az enyémmel.

– Tetszik a bakancs, amit viselsz?

– Igen.

– Ízlik az étel, amit eszel?

Résnyire húzott szemmel meredek rá. Hová akar kilyukadni?

– A kollégium, ahol laksz?

– Mi van vele?

– Szerinted mindezt ki fizeti?

Égnek emelem a tekintetem. Már megint kezdi.

– Várj, meg ne mondd… – emelem ujjamat az ajkamhoz. – Te.

– Pontosan – válaszolja apám. – Tisztelettudó leszel velem, vagy kénytelen leszek kicsikarni belőled?

Ahogy rám néz, attól a fogamat csikorgatom, de végül leveszem a lábamat.

– Ügyes kisfiú!

– Ne! – morgom.

Ha még egyszer úgy beszél velem, mintha a kutyája lennék, harapok.

– Hálás lehetnél! – vág vissza.

– Ó, ahogy te is? – vetem oda.

– Én hálás vagyok – néz apám mélyen a szemembe. – Ezért az állásért.

A fiáért nem.

– És nem fogom miattad elveszíteni.

Megvonom a vállamat.

– Szó szerint te vezeted a campust. Mégis ki rúgna ki téged?

– Megfeledkeztél az igazgatótanácsról?

Fogamat csikorgatva kapom el róla a pillantásomat.

– Felix majd beszél az apjával.

– Felix meg te, ti csak hallgassatok, üljetek, és végezzétek el a feladataitokat! – morogja apám.

Na, erre már felfigyelek.

Ez a fajta agresszió… ez csörgedezik az én ereimben is.

Apám pecsétet nyom egy papírlapra, és belehelyezi a mappájába.

– Megértetted?

– Ezért hívattál ide? Hogy kioktass?

Apám megnyalja az ujját, és felemeli a következő lapot.

– Napokba telt, mire eltakarítottam a kibaszott kuplerájt, amit a nyáron magatok után hagytatok, srácok. Még egyszer nem hagyom, hogy mindent elcsesszetek! – mutat rám jelentőségteljesen. – Viselkedjetek!

– Különben mi lesz?

Apám félrehajtott fejjel néz rám, majd túlságosan is hevesen emeli fel a sniccert.

– Ne tegyél próbára, Dylan!

– Jól van – sóhajtok fel. – Nem tehetek róla, ilyen vagyok – emelkedem fel.

– Nem, túlságosan olyan vagy, mint apád! – morog vissza, és még mindig a papírjai között kotorászik úgy, hogy fel sem pillant. – Most pedig menj, és viselkedj úgy, mint egy normális, kibaszott egyetemista!

Úgy bocsát el, egy intéssel, hogy rám se néz, ezért zsebre dugott kézzel indulok kifelé, és kirúgom az ajtót.

Abban a pillanatban, hogy átlépem a küszöböt, különleges szempár mered rám a lépcsősor aljáról. Tágra nyílt szemmel, rémülten bámul rám; a lépcső melletti oszlop mögé bújik.

De tudom, hogy ott van.

Ahogy elrohan, csattognak a léptei, így elmosolyodom.

Sose utasítok vissza egy kis fogócskát.

Lerohanok a lépcsőn, látom, hogy végigszalad a folyosón, egyenesen a hátsó tűzlépcső felé tart ahelyett, hogy az enyém alattit választaná. De én úgy ismerem ezt a helyet, mint a tenyeremet, úgyhogy semmiképp nem menekülhet.

És nem hagyom, hogy elszökjön, így, hogy rajtakaptam, hogy kémkedett utánam.

A folyosó felénél Felix jelenik meg a lépcsőn mellettem, és odakiált nekem:

– Dylan, mi a fasz? Te is itt vagy?

– Apa kihallgat minket. Mindegy – mondom, lerázva magamról a bosszúságot. – Ez ő, az a csaj, hallgatózott.

Felix gyilkos tekintettel mered a tűzlépcső felé, amerre mutatok, majd bólint, és visszarohan.

Kinyitom a tűzlépcső felé vezető ajtót, és belépek.

– Hahó, Penelope… merre vagy? – mormolom, és végignézek a lépcsősoron. Csend van. Túl nagy a csend. – Tudom, hogy idebent vagy… nincs értelme elbújni – nyalom meg ajkamat. – Úgyis megtalállak, és ha megtalállak, kegyelemért fogsz könyörögni.

5.

Penelope

Dylan komolyan azt mondta, hogy… kegyelemért fogok könyörögni?

Bassza meg, Kaylának és Crystalnak igaza volt!

Ezek a fiúk perverzek.

Megborzongok a lépcső aljában, érzem, hogy erősen izzadok.

Minden egyes lépést meghall. Hogyan tudnék elmenekülni? Felmehetnék egy emeletet, majd lejöhetnék, hogy keressek egy ajtót. De biztos meghallja, és utánam jön.

Nagyot nyelek, hogy ne legyek olyan ideges, igyekszem hangtalanul a korlát mellé osonni, hogy lássam, hol van Dylan. De amint megpillantom, egyenesen rám bámul a korláton át a felettem lévő emeletről, és ördögi mosollyal kapaszkodik a fémkorlátba. Majd előrehajol, és végignyalja a kibaszott korlátot.

Elvigyorodik.

– Látlak…

Egy pillanatot sem várok.

Futásnak eredek, két lépcsőfokon meg is botlom, ahogy lefelé rohanok.

Hallom a lépteit, ahogy szalad utánam, leszáguld a lépcsőn, és a szívem a puszta hangtól remegni kezd.

Basszus, miért nem voltam óvatosabb, amikor ki akartam hallgatni a beszélgetést az apjával? Jobban el kellett volna bújnom! De annyira elmerültem a beszélgetésben, annyira szerettem volna rájönni, hogy értette az apja azt, hogy el kellett takarítania a kuplerájt, hogy teljesen megfeledkeztem arról, hogy észrevehetnek.

– Fuss, amilyen gyorsan csak tudsz, Pen, de ha elkaplak, drágán megfizetsz!

Bassza meg, bassza meg, bassza meg!

Minél előbb el kell tűnnöm innen.

Végigcsúszom a padlón, lerohanok a következő lépcsőn, Dylan közvetlenül mögöttem van, szó szerint átugorja a lépcsőfokokat.

Már majdnem lent vagyok, ott, ahol a tömeg van, ahol nem tud úgy elkapni, hogy ne fedné fel magát a többiek előtt mint fenyegetést az egész egyetem diákságára nézve.

Leugrom az utolsó pár lépcsőfokról, és az ajtóhoz rohanok. De abban a pillanatban, hogy megragadom a vastag kilincset, az ajtó kinyílik a túloldalról.

És nem más állja el az utamat, mint a kibaszott Felix Rivera.

– Hová-hová, Pen?

Mogyoróbarna szeme az enyémbe mélyed, mögötte őrület bújik meg. Annak az ígérete, hogy mi vár rám, ha most nem tudok elmenekülni.

Szívem vadul ver a mellkasomban.

Hátralépek, de hasztalan, mert Felix közelebb jön, és az ajtó becsukódik mögötte.

Mögöttem Dylan továbbra is lefelé rohan a lépcsőn.

Az összes kijáratot elállják.

Mihez kezdjek most?

Azon agyalok, mit tegyek, előveszem a táskámat, hogy megkeressem a nálam lévő ollót. De Felix sietve kikapja a kezemből.

– Te szemétláda, engedj el! – kiáltok, ahogy kitépi a kezemből.

– Baszd meg, nem! – vág vissza Felix.

Anélkül, hogy belegondolnék, nekirontok, megpróbálom megütni, mert ellopta a cuccomat, de nem sokra megyek vele. Egy kézzel képes visszatartani… a fejemnél fogva.

A kibaszott fejemnél fogva.

Egy kézzel.

Dögöljön meg!

– Dögölj meg! – morgom oda.

– Milyen heves, pedig olyan kicsi és törékeny! – mondja Felix és úgy vigyorog, mint egy elmebeteg. A hajamba markol, meghúzza, a fejemnél fogva felemel. – Könnyű megtörni.

– Vedd le rólam a kezedet! – kapálózom, próbálom megrúgni, de könnyedén fogva tart.

Dylan léptei közelednek, majd megállnak.

– Hát itt vagy, kis áruló!

– Áruló? – kapok levegő után. – Rohadj meg! Nem csináltam semmit!

– Nem? Pedig biztosan örömmel hallgattad végig a beszélgetésemet apámmal! – szólal meg Dylan, ahogy hátulról közeledik. Amennyire tudok, oldalra nézek, de csak a fél arcát látom, mert továbbra is keményen markolva a hajamat Felix egy helyben tart.

– Követtél? – tudakolja.

Talán követtem, de ezt nem mondom meg.

Ha megmondanám, lehet, hogy nem úsznám meg élve.

– Válaszolj! – morogja Felix.

– Különben mi lesz? – feleselek. Körülnézek, hátha meglátom a kamerákat, talán valaki észrevesz, hogy bajban vagyok, de egyet sem látok. Ez azon kevés helyek egyike lehet az egyetemen, ahol nincsenek biztonsági kamerák. Ilyen az én szerencsém!

– Engedj el, te seggfej! – rúgkapálok és kapálózom mindaddig, amíg ismét talajt nem ér a lábam.

De Felix nem hajlandó elengedni, olyan erősen húzza a hajamat, hogy könnybe lábad a szemem.

– Azt akarod, hogy elengedjelek? – vonja fel egyik szemöldökét, ahogy még közelebb húz magához; hátam kemény, izmos testének ütközik. Rekedtes hangon súg a fülembe. – Érdemeld ki a jogot!

– Kihallgattad a beszélgetésünket! – vádol meg Dylan. – Mennyit hallottál?

– Semennyit – válaszolom.

– De, hallottál dolgokat – mondja, és a lábfejemre tapos, olyan keményen, hogy a fogamat csikorgatom a fájdalomtól. – Gyerünk, mondd meg… mit hallottál?

– Valamit a nyárról – mondom.

– Hm… – bólint Felix, és résnyire húzza a szemét. – Valóban zűrös volt a nyár. – Ujjai az arcomhoz érnek, megragad egy lila hajtincset.

Megpróbálom megharapni, amitől hátrahőkölök.

– Rossz kislány!

– Majd meglátod, milyen rossz kislány tudok lenni, ha most azonnal nem engedsz el!

Dylan a képembe röhög.

Felix odadobja a táskámat Dylannek.

– Nézd meg! Hátha van benne valami használható.

Használható?

Mire?

Dylan feltépi a táskát, a tartalmát a betonpadlóra szórja, majd félredobja. Letérdel, elkezd kotorászni a cuccaim között. Vizeskulacs, telefon, a könyveim, tollak… és a nővérem naplója.

– Persze, tegyétek tönkre a cuccaimat! Csak meg akartok alázni, nem igaz? – morgom oda.

– Nem, Pen – suttogja Felix a fülembe. – Ha azt akarnánk, akkor kényszerítenénk, hogy térden állva nyald fel a gecinket a földről.

Tágra nyílt szemmel bámulok rá.

Szentséges ég!

– Kérem vissza a holmimat! – vetem oda.

– Gyere, és vedd el! – provokál Felix, de amikor megpróbálom, megérzem, hogy még mindig olyan erősen szorítja a hajamat, hogy biztosan tövestül tépné ki, ha megpróbálnék elszabadulni tőle.

Bassza meg!

Most mihez kezdjek?

Dylan lehajol és átkutatja a földön tornyosuló kupacot, ami a táskámból kiesett, és megtalálja az egyetlen dolgot, amiről azt reméltem, hogy elkerüli a figyelmüket.

Ahogy Dylan mosolya eltűnik, két ujjal felemeli a naplómat.

Azt, amit a nővéremtől kaptam.

Ami tele van mindazzal az információval, amire azért van szükségem, hogy kiderítsem, ki miatt ugrott a mélybe.

– Mi lehet benne? – mereng el Dylan.

Nem engedhetem meg, hogy elvegyék!

Kurvára nem!

Még mielőtt belelapozna és meglátná a saját nevüket, megfordulok; Felix szorítása erősödik a hajamon, de én előkapom a zsebem mélyén lapuló tollat, és Felix karjába döföm.

•••

Felix

Üvöltve elengedem, azonnal a karomba szúrt toll után nyúlok.

Ez a ribanc képes volt belém szúrni!

Egy tollal.

Penelope nekirohan Dylannek, kikapja a naplót a kezéből, mivel Dylan épp rám figyel.

– Te kis áruló, add vissza! – hördül fel Dylan, ahogy Pen felém rohan.

A fájdalom éles, de nem törődöm vele, miközben rávetem magam.

Elugrik, ez a kis áruló elugrik, és tökön rúg.

Fájdalmamban felnyögök, Penelope pedig kinyitja az ajtót és az arcomba vágja, kisiklik a kezem közül, ahogy a felsője után nyúlok.

Aztán elrohan, végigszalad a folyosón, a tömeg felé, eltávolodik tőlünk.

De időnként vissza-visszanéz a válla fölött, idegesen kémleli, hogy követjük-e.

Ó, igen.

Kezdődjék a játék!

– Ez megkéselt téged! – jegyzi meg Dylan, ahogy kirántom a tollat a karomból.

A sebből csorgó vér összekoszolja a pólómat, de már nem érdekel a fájdalom.

Önkéntelenül is elmosolyodom arra a lányra gondolva, aki ebben a pillanatban is előlünk menekül, miközben ajkamhoz emelem a tollat, és lenyalom a saját kibaszott véremet.

Nemsokára az övét fogom lenyalni.

6.

Penelope

Gyors gyaloglásban átvágok a nagy épület folyosóin, elhaladok a többi hallgató mellett, akik a megszokott életüket élik, és úgy teszek, mintha minden rendben lenne. A naplót a mellemhez szorítom, vadul védelmezem az egyetlen dolgot, amit a nővérem rám hagyott, és ami esetleg megvilágíthatja azt, hogy mi is történhetett vele.

Valami, ami ezekkel a fiúkkal kapcsolatos. És amiről nem akarják, hogy tudomást szerezzek.

Remélem, Dylan nem látta meg a saját arcát a naplóban, mert ha igen, biztos vagyok benne, hogy legközelebb a naplót akarják majd ellopni.

Még egyszer hátranézek, hogy ott vannak-e még, néznek-e. De amikor bekukkantok a vészkijárat pici ablakán, már nem látok senkit.

Elmentek.

Eltűntek, mintha ott sem lettek volna, mintha nem kergettek volna meg, nem rémítettek volna halálra úgy, hogy a szívem majd kiugrott a mellkasomból.

A legközelebbi mosdóba rohanok, bezárkózom egy fülkébe, és párszor mély lélegzetet veszek, hogy összeszedjem magam.

Szédülök.

Hányingerem van.

Az előbb megszúrtam valakit.

Méghozzá nem akárkit… magát a kibaszott Felix Riverát.

A Koponya és Kígyó Közösség egyik vezetőjét, amely az egyetem leghírhedtebb fiúközössége, és ördögi beavatási szertartásairól és szabályairól hírhedt.

Vajon a nyomomba ered majd?

Pánik önt el, de lerázom magamról, és megnyomom az öblítő gombját.

Nem hagyom, hogy egy véres toll meghiúsítsa azt, amiért idejöttem.

Felix úgysem fog jelenteni.

Végül is én feljelenthetném zaklatásért.

De elfelejteni biztos nem fogja.

Nagyot nyelek, és minden bátorságomat összeszedve kinyitom a fülke ajtaját.

Szedd össze magadat, Pen!

Ez az egész csak a játékuk része. Meg akarnak félemlíteni, mert túlságosan közel kerültél hozzájuk. Ami azt jelenti, hogy jó nyomon vagy.

Kimegyek, és megnézem magamat a tükörben, a hajamat is ellenőrzöm. Pár hajszálat tuti kitépett. Az a rohadék tényleg kitépte a hajamat, ahogy megpróbált lefogni.

Elmosolyodom. Nos, kurvára nem nyert, az egyszer biztos. És ha pár szál hajam bánja, hogy bebizonyítsam azt, amit akarok, nem bánom.

Kinyitom a csapot, vizet locsolok az arcomra, de amikor felpillantok, valaki egyenesen visszabámul rám a tükörben.

Felsikítok, majd rájövök, hogy Kayla az.

– Nyugi, csak én vagyok! – csitít.

– Ó, Jézusom! – mondom és tenyeremet a szívemre teszem, hogy csillapítsam heves dobogását.

– Bocs. A tollam kifolyt a rohadt pólómra – nyitja meg Kayla a mellettem lévő csapot, és alátartja a pólót. – Persze az óra kellős közepén. – Amikor felpillant rám, összevonja a szemöldökét. – Basszus, veled meg mi történt?

– Miért? – kérdezem zavartan.

Fekete csipkés felsőmre mutat.

– Az ott vér…

Lepillantok, és észreveszem a foltot.

Hogyhogy nem vettem észre a tükörben?

– Ó…

Kayla jelentőségteljesen bámul rám.

– Vérzett az orrom – füllentem, és gyorsan előveszek egy zsebkendőt, letépek egy kis darabot, összecsavarom és feldugom az orromba. – Néha előfordul velem.

Kayla átnéz a vállam fölött.

– Hol van a tatyód?

Vállat vonok.

– Elhagytam.

– Mi? Az hogy lehet? Amikor azt mondtad, ki kell menned a mosdóba, még nálad volt.

Jaj, tényleg. Azt mondtam neki meg a barátainak, hogy sürgősen ki kell mennem a mosdóba, hogy aztán követhessem Dylant, de teljesen megfeledkeztem róla.

– Ó, biztos letettem kint valahol, ahogy rohantam a vécé felé – nevetek fel zavartan, mert nem tudok mit válaszolni.

Kayla résnyire húzott szemmel bámul rám.

– Biztos, hogy jól vagy?

Miért érzem azt, hogy nem mond el mindent, amit tud?

– Igen, jól vagyok – hazudom.

– Csak mert Crystal azt mondta, látott téged kirohanni a vészkijáraton – teszi hozzá Kayla.

Ó, basszus!

Legyintek.

– Nincs semmi baj.

Amikor ki akarok menni, Kayla megragadja a karomat.

– Várj! Én csak… szeretném, hogy elég biztonságban érezd magad ahhoz, hogy elmondd az igazat. Szeretnék a barátod lenni.

Mosolyogva bólintok.

– Persze.

Kayla egyenesen a szemembe néz, még mindig a karomat markolja.

– Azok a fiúk voltak?

Pupillám kitágul, és elrántom a karomat.

Honnan tudja?

– Tudom, hogy figyeled őket – mondja Kayla. – Kavartál valamelyikkel? Ezért kéretted át magadat ide? A Koponya és Kígyó Közösség miatt?

Elhúzódom, gyorsan kinyitom a mosdó ajtaját, hogy kimenjek.

– Semmi közöd hozzá!

– Kérlek, Pen! – kiált utánam Kayla. – Ne haragudj, nem akartalak elijeszteni!

Utánam jön még az épületen kívülre is, és nem tudom, hogy szabaduljak meg tőle úgy, hogy ne legyek udvariatlan. Ő az első barát, akit szereztem, amióta idejöttem, és nem akarom elrontani a dolgokat. De nem is mesélhetek el neki mindent. Ha megtenném, azzal csak veszélybe sodornám.

– Rád vadásznak, ugye?

Át akarok vágni az egyetem területén, de Kayla szavai hallatán megtorpanok.

Megfordulok a kavicsos úton és rápillantok.

– Köszönöm, hogy olyan meleg fogadtatásban részesítettél. Nagyra értékelem. De ezt… ezt most nem bírom.

Felsóhajtok, és lerázom. Már így is nyakig benne vagyok ebben az egészben. Őt nem fogom magammal rántani ebbe a veszélyes gödörbe.

Mert a gödör mélyén kígyók tanyáznak, és csak arra várnak, hogy mikor nyelhetik le az embert egészben.

•••

Lefekszem az ágyra, végiglapozom a naplót, olvasom, amit a nővérem a diáktársairól leírt. Egy lányról, akivel összeveszett – Sadie-nek hívták –, egy Peter nevű srácról, akit gyűlölt, mert piszkálta, valami Nathanről, és még más évfolyamtársakról is. Apró szösszenetek mindenről, amit csinált – bulizott, kirándult, meccsekre ment, még tanult is. A kis naplójában mindent leírt, ez az emlékek egész gyűjteménye. Ily módon betekinthetek abba a világba, amelybe Eve valaha tartozott.

Abba a világba, amelybe én most beszivárogtam.

Ahogy lapozok, két ismét ismerős arc bukkan fel.

Dylan és Alistair.

Mindketten egy teljes oldalt elfoglalnak a kis naplóban.

Eve bekarikázta a nevüket; ördögi vigyoruk nyugtalanító. Ijesztő.

Abból a lapból, amin Dylan vezetékneve szerepelt, letéptek egy kis darabot.

Pedig tudom, hogy ott volt.

Szívem vadul verni kezd a félelemtől.

Mi van, ha Dylan tépte ki?

Basszus!

Egy pillanatra becsapom a naplót, és dühösen felnyögök. Jobban oda kellett volna figyelnem, amikor Dylan visszaadta, de miután megszúrtam Felixet, túlságosan lefoglalt, hogy mielőbb meglógjak.

Morogva ismét kinyitom a naplót. Annak ellenére, hogy egy része hiányzik, ezek az oldalak még mindig magukban hordozzák a nővérem korai halálának titkát, és nem fordulhatok el tőle, még akkor sem, ha dühös vagyok, mert egy részét ellopták.

A Dylan és Alistair utáni oldal az, ami leginkább megragadja a figyelmemet. Felix Rivera. Fotója kiemelkedik a többi közül, a kép nagyobb, mint a barátaié. Majdnem egy teljes oldalt elfoglal. És Eve bekarikázta az arcát, szívekkel, koponyákkal és kígyókkal díszítette. Azonban az alatta elhelyezkedő szöveg az, ami leginkább megrémít.

Ne hagyd abba!

Ne nézz vissza!

Ne ess bele!

Fuss!

303.

A szavakat és a számokat újra és újra leírja, oldalakon keresztül, mintha valami mantra lenne; mindenütt tintapacák vannak. Ezt a mantrát magában mondogathatta. De miért?

És miért juttatja eszembe azt a napot, amikor levetette magát a szikláról?

Hirtelen bevillan az agyamba a kép, ahogy a halálba zuhan, én pedig rohanok, hogy elkapjam a kezét; eltolom a naplót és felegyenesedem, lenyelem a torkomban feltörő keserű epét.

Ezek a szavak…

Valaki felelős Eve haláláért. Egyszerűen tudom, hogy valaki rávette, hogy legyen öngyilkos.

Csak meg kell tudnom, hogy ki, és miért.

Az ajtó hirtelen kinyílik, és Kayla lép be; egy szót sem szól, csak könnyedén az ágyára hajítja a hátizsákját. Gyorsan felkapom a naplót, és magamhoz szorítom, attól félve, hátha meglát valamit a belsejéből.

Kayla leül a tükre elé, és elkezdi vattapamacsokkal leszedni a sminkjét. Alatta a fekete bőr makulátlan és hibátlan, nem olyan, mint az enyém.

A nővéremre emlékeztet.

Barátságos. Őszinte. Minden szempontból csodálatos.

És fáj a szívem attól, hogy fogalmam sincs, hogy kapcsolódjak ezekhez a tulajdonságokhoz.

– Sajnálom – mondom. – A mai napot.

Kayla a tükörben rám pillant.

– Nem akartam seggfej lenni.

– Senki nem akar – válaszolja Kayla mosolyogva. – Egyszerűen csak azok vagyunk.

Bólintok, elkapom a tekintetem, úgy érzem, már egy ideje képtelen vagyok kapcsolódni az emberekhez. Azóta, hogy…

– Hé! – Kayla hangjára felpillantok. – Semmi baj! – Odalép hozzám és leül mellém az ágyra. – Valami gázos dolog történik veled, ugye?

Ó, egek!

Elerednek a könnyeim, de nagy részét még mindig visszafojtom, csak egyetlenegynek hagyom, hogy legördüljön az arcomon. Kaylának ezt nem kell látnia, és a nővérem sokkal többet érdemel, mint néhány könnycsepp.

– Jaj, ne! – mormolja Kayla, ahogy közelebb húz, hogy a vállára borulhassak. – Sírj, ha jót tesz…

– Már elég sok könnyemet elsírtam – mondom, és érzem, hogy a harag utat talál a szívem legmélyére.

– Ha beszélni szeretnél róla, itt vagyok – válaszol Kayla. – Itt leszek, és kivárom, amíg készen állsz rá.

Elhúzódom, és rápillantok.

– Miért vagy ilyen kedves velem?

Kayla vállat von.

– Mindenki megérdemli a kedvességet. Tudod, mit? Mi lenne, ha elmennénk valahová kajálni? – karol át, és gyengéden megráz. – Hogy ne a problémáidon agyalj.

A gyomrom szinte vezényszóra kordul meg, amitől mindketten nevetésben törünk ki.

– Az nagyon jó lenne!

A naplót a párnám alá dugom.

– Gyere! – mondja mosolyogva, ahogy belém karol. – Tudok egy szuper helyet itt a sarkon!

7.

Alistair

A karjára helyezem a gézt, és csomóra kötöm.

– Jézusom, nem igyekeznél már? – veti oda Felix.

Felbámulok rá.

– Elmehetsz az orvosi szobába is. Vagy csináld magad, ha akarod.

Felix orrcimpája kitágul, és kinéz az ablakon át a dús kertre. A Koponya és Kígyó Közösség kolijából nyílik a legszebb kilátás a Spine Ridge Egyetem szépen gondozott parkjára. Ez jár, ha a szüleid egy rakás pénzt adományoznak a sulinak.

– Mindegy – mondja Felix egy idő után. – Csak ideges vagyok.

– A miatt a csaj miatt, akit említettél? – pillantok fel rá, ahogy rányomom a ragtapaszt.

– Te nem voltál ott. Láttad volna, milyen fejet vágott, miután megszúrt! – méltatlankodik Felix.

– Mi az… eszedbe juttatta azt, amit a tükörben látsz? – szólal meg könnyedén Dylan, és karba tett kézzel nekidől az ajtófélfának.

Felix haragos pillantást vet rá.

– Szerinted ez poén?

Dylan felhorkan.

– Nem, de az, hogy téged megszúrnak… hát ez új!

– Szóval harcias a kiscsaj – válaszolom. – Tudom, hogy te arra gerjedsz.

– Ó, nem csupán harcias – indul meg Dylan a játékszoba közepén álló egyik nagy, piros fotel felé, majd beleveti magát. – Ő Eve húga.

Tágra nyílt szemmel bámulok rá.

Bassza meg!

Tudtam, hogy ismerős valahonnan. Ő volt az a csaj Eve temetésén.

– Mit gondolsz, miért kattantam be, amikor rájöttem, hogy kihallgatta a beszélgetésünket apámmal? – hajol előre Dylan, hogy megpiszkálja a kandalló lángjait egy piszkavassal. – Nem lehet véletlen, hogy épp ott volt!

– De nem ám – acsarogja Felix, és megmarkolja a karosszék karfáját. – Alapos indokkal van itt.

Felállok, hogy eltegyem az elsősegélydobozt, majd Felixre összpontosítok.

– Egy ideig ne használd az izmaidat! Gyógyulniuk kell.

– Azt csinálok, amit akarok – morogja vissza.

Vállat vonok.

– Oké, jó, akkor nyugodtan szakítsd fel a sebet, amit az előbb varrtam össze!

– Ne kezdjétek már megint! – sóhajt fel Dylan. – Van így is elég bajunk.

Felix feláll és járkálni kezd.

– Penelope…

– Ez a neve? – vigyorodom el. – Szép.

Felix a fogát csikorgatja.

– Nem. Nem szép. Muszáj eltüntetnünk, még mielőtt tiltott helyeken kezd el szimatolni!

Dylan hátradől a helyén, és a piszkavasat forgatja a kezében.

– Oké, mi a terved?

Felix öklével a saját tenyerébe csap.

– Elintézem.

A fejemet ingatom.

– Még egy hulla? Apuciék biztos oltári boldogok lesznek…

– Van jobb ötleted? – tudakolja Felix, és haragos pillantást vet rám a szoba túlsó végéből.

Vállat vonok.

– Miért nem hagyjuk békén? Mégis mi a fenét tehet?

– Például megszúr engem – válaszol Felix.

– Te szorítottad sarokba – emlékeztetem.

– Mert hallgatózott utána – mutat Felix Dylanre. – Büntetést érdemel.

– Úgy tűnik, ez nagyon jól ment – válaszolom.

Felix szeme úgy rezzen meg, ahogy azelőtt szokott, hogy meglendíti a kezét. Nekem támad, de Dylan közénk emeli a piszkavasat.

– Ne feledjétek az első számú szabályt! A közösség kolijában tilos a verekedés! Menjetek ki, ha ökölharcra vágytok! – simít végig a bőrülésen. – Ez itt túl drága ahhoz, hogy akár egy karcolás is essen rajta.

– Nekem te ne sorold fel a szabályokat! – hőbörög Felix. – Én találtam ki őket!

– Nem te voltál az, aki kijelentette, hogy a szabályok mindenkire vonatkoznak? – vonom fel az egyik szemöldököm.

Felix most már tombol a dühtől, de nem érdekel.

Nem rám dühös, de az biztos, hogy örömmel töltené ki rajtam a haragját.

– Srácok! Összpontosítsunk a valódi problémára! Ami a csaj – méricskél Dylan mindkettőnket addig, míg végül Felix elindul a hűtőszekrény felé. Kivesz két doboz sört, könnyedén felpattintja őket, kiissza, majd rájuk tapos.

– Van nálam valami, ami tetszeni fog – közli Dylan, és ravasz mosollyal húz elő a zsebéből egy papírlapot. – A kiscsaj kibaszott naplójából téptem ki.

Felix odalép hozzá, és kikapja a kezéből.

– Az a te kibaszott neved.

Ahogy felnéz, látom rajta, hogy pokolian dühös.

– Ez rólunk irkál.

– Érdekes – mormolom.

Azon tűnődöm, hogy írt-e már rólam, annak ellenére, hogy még egyetlen szót sem beszéltünk egymással.

Biztosan látott már a folyosón.

Felix a papírlapot Dylan felé hajítja.

– Tudni akarom, mi áll még abban a kibaszott naplóban!

– Várj… te is arra gondolsz, amire én? – tűnődik Dylan.

Felix tekintete agresszívvá válik.

– Mókázunk egy kicsit!

Dylan felugrik a helyéről, az arcára kiülő izgalomtól megkeményedik a farkam, máris tettre kész vagyok.

– Oké, na, ez a beszéd!

•••

Penelope

Abszolút szükségem van erre a meleg terijaki csirkés szendvicsre. Ó, egek, Kayla a legjobb helyeket ismeri a városban! Ez a kaja olyan isteni, hogy felnyögök, ahogy beleharapok. Mennyei!

– Fincsi, mi? – kacag fel Kayla, és nagyot harap a saját grillezett szendvicséből. – Ez Crystal kedvence.

– Tökéletesen megértem – válaszolok nevetve, és még egyet harapok a szendvicsemből.

Régebben imádtam kajálni menni a nővéremmel, de a halála óta sehol sem voltam. De ezt mosolyogva eszem meg. Eve is így akarta volna.

Sétálunk egy kicsit az egyetemi terület peremén, ahol a kapukra felkapaszkodott a szúrós rózsa. Ez a virág tökéletesen illik az egyetem nevéhez, mivel a Spine Ridge annyit jelent: tövises orom. Innen csodálatos kilátás nyílik a szélesen elterülő Crescent Vale Cityre a hegyek alatt, jobbra pedig Priory Forest helyezkedik el, ahol életem legborzalmasabb élményét éltem át.

Még egyet harapok a szendvicsbe, és gyorsan elkapom a tekintetem, ahogy lassan elindulunk visszafelé a koliba. Az esti tompított világításnak köszönhetően az egyetem, ellentmondva a nevének, nyugodtnak és barátságosnak tűnik.

– Figyelj, mi az a könyvecske a párnád alatt? – tudakolja Kayla.

Lenyelem a szendvicsem maradékát, meglep a váratlan kérdés.

– Ó… csak egy napló – mosolyodom el sután, de nem tudom, Kayla hisz-e nekem.

– Ó, Crystal is ír naplót – válaszolja Kayla. – Néha elcsórom, és mindenféle hülyeséget irkálok bele, hogy megtalálja – vigyorodik el.

– Aha, én az enyémen nem szoktam osztozni – mondom, ahogy elindulunk a koli épülete felé.

Kayla egy ideig hallgat.

– Semmi gond. Vagyis nem akartam lenyúlni a tiédet – helyezi kezét a karomra. – A titkaid biztonságban vannak.

Hú!

Tényleg nem szeretném, ha bármelyik új barátnőm beleolvasna abba, amit Eve az évfolyamtársairól írt. Annak ellenére, hogy Eve most másodéves lenne, biztos vagyok benne, hogy Kayla és Crystal időnként együtt lóg Eve volt évfolyamtársaival.

– Várj, csinálok egy fotót! – húzza elő Kayla a mobilját, és közel hajol hozzám. – Mosolyogj!

Mosolygok, amilyen szélesen csak tudok, de olyan, mintha maszk lenne rajtam. Amikor kész a kép, Kayla felteszi az Instagramra.

Kayla a kolink előtt hirtelen megtorpan.

– Hé, az nem a mi ablakunk?

Felnézek oda, ahová épp bámul. Az ablak nyitva van, a függöny libeg a lágy éjszakai szélben.

Amikor elmentünk, még zárva volt.

– Lehet, hogy valamelyik csaj nyitotta ki? – mormolja Kayla.

Egyetlen másodpercet sem vesztegetek, berohanok, a szendvicsemet a konyhapultra hajítom, majd felrohanok a lépcsőt, át a folyosókon, egészen a legvégéig, a szobánkig. De amikor kinyitom az ajtót, megtorpanok és teljes döbbenet lesz úrrá rajtam.

A szoba romokban van.

A könyvespolcot felborították, könyvek és különféle tárgyak hevernek szanaszét a földön. Az asztalokat és a székeket felborogatták, a szekrényeket összetörték, a ruhákat széttépték, széthajigálták, a párnák és a takarók a földön tornyosulnak… és a naplóm nincs sehol.

Ó, egek!

– Mi történt? – tudakolja egy lány a folyosó túlsó végéből, és átkukucskál a vállam fölött.

– Ó, Jézusom! – kiált fel egy másik. – Gyertek, ezt nézzétek!

További lányok bukkannak elő a különböző szobákból, hogy megszemléljék a pusztítást.

Azt a pusztítást, amit nem mi okoztunk.

Kayla felrohan mögöttem a lépcsőn, átfurakodik a tömegen, míg végül nekem ütközik. Átkukkant a vállam fölött, és levegő után kap.

– Pen, mi történt itt? – lép be a szobába, hogy összeszedjen pár könyvet, én pedig felemelem azt, ami az ágyamból maradt.

Benyúlok a párna és az ágynemű alá, de a napló nincs sehol.

Nem egyszerűen csak eltűnt.

Hanem ellopták.

Állam megfeszül, orrcimpám kitágul, ahogy felemelkedem.

– Ők voltak – mondom, és Kaylára pillantok a vállam fölött, míg a többi kolis lány érdeklődéssel bámul minket.

Kayla zavartan vonja össze a szemöldökét.

– Úgy érted, a…

– A Koponya és Kígyó Közössége.

A lányok kórusban sikoltanak fel.

– Szóval igazam volt… – mereng el Kayla, és magához szorítja a megmentett könyveket. – Téged pécéztek ki!

Ökölbe szorul a kezem.

– Nos, rossz célpontot választottak maguknak!

Erőszakkal behatoltak abba a térbe, ahol biztonságban éreztem magamat, és elloptak valamit, ami az enyém, és amit senkinek nem lenne szabad látnia.

Azt képzelik, hogy ez valami kibaszott játék?

Majd adok én nekik játékot!

8.

Felix

Átlapozom a naplót, a lapokat épphogy tartja még a ragasztó. Miután lerohantuk a kibaszott szobát, kicsit feldúltuk, de legalább megszereztük, amit akartunk.

– Öregem, hogy az Alfa Pszí csajkoliban milyen büdös volt! – legyezi magát Alistair. – Azzal a mennyiségű parfümmel embereket lehetne elgázosítani!

– Nem csoda, hogy sosem járunk a bulijaikra – tréfálkozik Dylan, ahogy ledobja magát a kanapéra.

Ujjamat a szám elé teszem, csendre intem őket. Nem örülnek neki, de nem érdekel. Fontosabb dolgunk is van, mint az ostoba csajoknál tartott partik.

Felemelem azt a lapot, amin az arcom szerepel a szívekkel és koponyákkal; a látványtól legszívesebben kiszúrnám a saját szememet.

– Hű! – röhög fel Alistair. – A csaj odavan érted! Még szívecskéket is rajzolt!

Az lehetetlen.

Lapozok, és két külön oldal kifejezetten kettőjükről szól.

– Ezek mi vagyunk – mondom.

– Ó… – szólal meg Alistair.

Az ő arcuk köré is szívecskéket rajzolt, úgyhogy ezek szerint nem csak belém szerelmes.

Vagy csak volt szerelmes. Még mielőtt megszúrt.

– Kit érdekel? – von vállat Dylan. – Egy csomó csaj szerelmes belénk. Ez együtt jár azzal, ha az ember gazdag playboy.

Úgy látom, nem értik, milyen fontos mindez.

Előrehajolok a székemben.

– Azért fontos ez, mert ez a Penelope Eve kibaszott hugicája! – lapozom végig előttük az összes oldalt. – És készített rólunk egy gyűlöletkönyvet!

– Gyűlölet? Hol? – nevet fel Dylan.

Az egyik képre mutatok, amin mindhárman szerepelünk. Az arcunkat kisatírozták.

– Több vád is szerepel ebben a naplóban.

Dylan hirtelen érdeklődéssel hajol előre.

– Bakker… úgy érted, hogy… ezzel célzott valamire?

– Mit gondolsz, mégis hogy a faszomba érteném, Dylan? – mordulok fel.

– Baszki! – kiált fel Alistair.

– Pontosan – válaszolom és odahajítom eléjük a naplót. – Szemmel kell tartanunk a csajt!

– Ki kell derítenünk, hogy pontosan mennyit tud – jelenti ki Dylan.

Alistair felemeli a naplót, és átlapozza.

– Ezeket a nővére mesélte el neki?

– Úgy nézek én ki, mint aki tudja? – vágok vissza.

– Oké, nyugi, hiszen lehetne rosszabb is, nem? – kérdi Alistair.

Ujjaim a székbe mélyednek.

– Ezt hogy érted?

– Nem ment el a rendőrségre – válaszolja Dylan.

– Még – teszi hozzá Alistair.

– Nem is fog! – mordulok fel az államat dörzsölgetve. – Kurvára nem fogom hagyni – szorítom ökölbe a kezemet, és a székbe bokszolok. – Nem érdekel, mibe kerül! Kurvára nem mondhatja el senkinek, amit tud! – Pillantásom Dylanen állapodik meg. – Semmi nem kerülhet ki ebből a szobából! Semmi!

Dylan bólint.

– Ismerem a szabályokat.

– Ha beüt a mennykő… – mormolom.

– Nem fog – mondja Alistair.

– Biztos vagy benne, Ali? – mordulok fel, és a sebemre pillantok, majd megfeszítem izmaimat. – Mert ez a csaj még erőszakosabb, mint a másik.

Hirtelen kivágódik a privát tanulószobánk ajtaja, én pedig úgy érzem, mindjárt megbolondulok.

– Mi a faszom van, Jason? Mondtam, hogy kopogj, mielőtt…

– Van egy csaj az ajtónál, baszod! – mondja Jason.

– Na és? – vonja össze a szemöldökét Dylan. – Ez itt nem a Nem férek a bőrödbe, mondd meg, hogy jöjjön vissza később.

– Azt mondja, vártok rá. Penelopénak hívják.

Tágra nyílt szemmel bámulok, és majdnem szétroppantom a szék karfáját.

Szóval… végre látta a szobáját.

Abban reménykedtem, hogy ott lesz, amikor bemászunk az ablakon, hogy kényszeríthessük, hogy átadja a naplót, de ez… ez még jobb.

Most könyörögnie kell.

– Engedd be! – vetem oda fogcsikorgatva.

Jason bólint, és ismét becsukja az ajtót.

– Biztos, hogy ez jó ötlet? – suttogja mérgesen Dylan.

– Igen; ha ez az, aminek gondolom, akkor a napló miatt jött – teszi hozzá Alistair.

Félrehajtott fejjel válaszolok.

– Jól van. Látni akarom, milyen dühös tud lenni – nyalom végig a fogsoromat, és megvárom, amíg Jason visszajön a csajjal.

Penelope, Penelope… mibe ártottad magadat?

Mindjárt megtudod, hogy minden még sokkal rosszabb is lehet.

Kopognak az ajtón, és Alistair gyorsan felkapja a naplót és a pólója alá rejti.

– Gyere be! – mondom ajkamba harapva, amikor az ajtó kinyílik, és egy apró, fekete felsőt és kockás szoknyát viselő lány lép be. Még mindig ugyanaz a ruha van rajta, ami ma volt, amikor úgy döntött, hogy átszúrja a bőrömet egy tollal.

Sötét. Csábító. Ingerült.

Könnyen elpusztítható.

Pont amilyen az arca lesz, ha végzek vele.

9.

Penelope

Hát itt vannak.

A három tökéletesen perverz srác a Koponya és Kígyó Közösségből.

Ők itt a főnökök.

Vörös bársony, elegáns székeken ülnek, és olyan megvetéssel bámulnak rám, mintha ők lennének a kibaszott istenek ezen a földön.

Felix meggyújt egy cigarettát és felém fújja a füstöt, majd átadja Dylannek, aki hosszan beleszív.

– Nos… Penelope… azt hiszed, vártunk rád? – tudakolja Felix, és szétveti izmos lábát, mert alig fér el a széken.

Mögöttem becsukódik az ajtó, és valahogy furcsán tudatosul bennem a hang.

Főleg az, amikor a kulcs is fordul a zárban.

Bassza meg!

Tudtam, hogy veszélyes idejönni, de arra nem számítottam, hogy az a rohadék Jason rám zárja az ajtót.

Most már nincs visszaút.

– Tudom, hogy betörtetek a szobámba – mondom.

Jobb rögtön kiteríteni a kártyáimat.

– Tényleg, tudod? – dől hátra Dylan ördögi vigyorral, és végigmér. – Hol van a bizonyíték?

– Adjátok vissza a kibaszott naplót! – követelem fogcsikorgatva.

– Miféle naplót? – mormolja Alistair, aki olyan fura pózban ül a helyén, mintha dugdosna valamit.

Tudom, hogy náluk van. Tudom, hogy ők a tettesek. Ők is tudják. De a tény, hogy a képembe hazudnak, rohadtul feldühít.

– Nem szórakozni jöttem! – vetem oda.

– Én igen – mondja Felix, és visszaveszi a cigarettát Dylantől, majd ismét beleszív, kifújja a füstöt, addig, amíg szinte az egész szobát be nem teríti.

Leküzdöm a köhögési ingert.

– Tudom, hogy elloptátok, basszus! – mondom, és közelebb lépek, jelezve, hogy nem félek.

Felix végigmér a helyéről, még mindig félig lehunyt szemmel, jéghideg tekintettel.

– Mi van, ha elloptuk? Mit akarsz tenni?

Pillantása elsötétül, ahogy az enyém is, és ujjaim összeszorulnak a zsebemben lévő kés körül.

Nem úgy jöttem ide, hogy ne hoztam volna magammal valamit, ami garantálja a biztonságomat.

Főleg a legutóbbi találkozásunk után.

– Miért vittétek el? – tudakolom, ahogy egyre közelebb és közelebb lépek.

De nincs válasz. Csak vigyorognak és bámulnak.

Ez a napló… a világot jelenti számomra. Muszáj visszakapnom. És kurvára elegem van abból, hogy ki kell várnom, mire valamelyik kegyeskedik bevallani az igazat.

Kihúzom a késemet a zsebemből, és Felixre irányítom.

– Add ide! Most!

Amióta először láttam, most először ül ki arcára igazi mosoly, majd eltűnik, mintha sosem létezett volna. Rövid mosoly volt, de azért mosoly.

– Mit akarsz tenni? Levágsz belőlem egy darabot? Megszúrsz, ahogy a folyosón tetted? – hajol közelebb hozzám Felix, míg az arca alig pár centire van a kés pengéjétől. – Akkor tedd meg! Gyerünk, tedd meg, ha mered!

Megőrült ez a barom?

Keményen markolom a kést, de nem moccanok egy tapodtat sem, mert tudom, hogy ha most sebeket ütök rajtuk, azok soha nem fognak eltűnni. És innen nehezebb lenne megszökni.

– Na, gyerünk már… csak a hegyét – mereng el Felix, és úgy előrehajol, hogy a kés hegye besiklik tátott szájába;, kinyújtja a nyelvét, és a penge köré fonja, ahogy egy kígyó tenné.

Visszahúzom a kést.

Ha leszúrom, azzal nem kapom meg, amit akarok.

A másik kettő felröhög.

– Kár – mormolja Felix, és ismét hátradől a helyén.

Provokál, de én nem dőlök be neki.

– Nem, ti okoztatok kárt nekem, amikor elloptátok, ami az enyém! – mondom.

– Úgy tűnik, fontos neked ez a napló – jegyzi meg Dylan, és ismét beleszív Felix cigijébe.

– Mi van benne? – tudakolja Alistair. – Titkok?

– Semmi közötök hozzá! – acsargok.

– De, van – görbíti be Felix az ujjait és körme a szék bőrhuzatába mélyed. – Te azért jöttél el a kibaszott kolinkba, hogy visszakapd – veti rám arrogáns pillantását. – Tudni akarom, miért!

– Mintha valaha is megmondanám neked! – vágok vissza.

– Megmondod, ha vissza akarod kapni.

Megvagy!

– Szóval beismered, hogy te loptad el?

Felix szemöldöke a magasba szalad.

– Az attól függ.

– Mitől?

– A válaszaidtól.

Orrcimpám kitágul.

– A te naplód? – tudakolja váratlanul Alistair.

Amikor csak bámulok rá, Felix így szól:

– Válaszolj neki!

Próbára tesz. De én is beszállok a játékba.

– Nem.

Dylan résnyire húzott szemmel bámul rám.

– Akkor kié?

– A nővéremé.

Felix ujjai megrezzennek.

– Mondd meg a nevét!

– Eve – hajtom félre a fejemet. – De ezt már tudtad, nem? – könyökölök a térdemre, hogy a szemébe nézzek. – Mert Eve megmondta nektek a nevemet.

Ismét gonosz vigyor ül ki Felix ajkára, de amilyen gyorsan megjelent, ugyanolyan gyorsan el is tűnik.

– Már most tetszik a csaj – jegyzi meg Dylan.

– Ne! – veti oda Felix, és a másik kettő azonnal elkapja a tekintetét.

Tehát valóban Felix a főnök.

– Tetszem? Ha nekem valaki „tetszik”, én nem kergetem végig a lépcsőn! – vetem oda.

– Mi igen – válaszol Dylan, és megnyalja az ajkát.

Borzongás fut végig a gerincemen.

– Mondd el, miért voltatok ott Eve temetésén!

Merész húzás, de meg kell próbálnom.

– Miért kellene magyarázkodnunk neked? – füstölög Dylan.

– Az összes barátja ott volt – teszi hozzá Alistair.

– A barátai igen – mondom.

Felix résnyire húzza össze a szemét.

– Mire akarsz célozni ezzel?

Tudjátok ti azt. De nem mondom ki hangosan. Addig nem, amíg még meg kell tudnom tőlük valamit.

– Adjátok vissza a kibaszott naplót! Mit sem ér nektek! – mondom fogcsikorgatva.

– Szóval fontos neked – mereng el Felix. – Mennyire fontos?

– Eve az én nővérem volt! Nem akarta, hogy bárki is elolvassa! Engem kivéve – mondom, és még mindig szorosan markolom a kést.

Felix felvonja a szemöldökét.

– Ezt honnan tudod?

– Csak tudom – mondom, mert már elegem van a játszmákból. – Add ide a naplót!

Felix félrehajtja a fejét.

– Mutasd meg, mire vagy hajlandó érte!

Összevonom a szemöldököm.

– Mi? Miért? A napló az enyém.

Felix halálosan komoly arccal szólal meg.

– Térdelj le!

Ez most komolyan beszél?

Ujjaim összeszorulnak a kés körül.

– Nem. Na azt már nem!

Miért képzeli, hogy önként megteszem? Azt sem tudom, mit tervez, és pontosan tisztában vagyok azzal, mire képesek ezek a fiúk. Semmi jóra nem számíthatok tőlük.

– Akkor, azt hiszem, a napló örökre elveszett számodra – jelenti ki Dylan, és cigarettáját eloltja a hamutálban.

– Szükségem van rá! – morgom oda. – Ez nem vicc!

– Én sem viccelek – válaszolja Felix a kést méricskélve. – A kérdés az, hogy… mit vagy hajlandó megtenni, hogy visszakapd.

Tehetetlen mérgemben a fogamat csikorgatom, azon agyalok, hogy újra beledöfjem-e Felixbe a kést. De hárman vannak ellenem, és biztos nem hagynának távozni valami hasonlóan fájdalmas sérülés nélkül.

– Fordulj meg! – szólít fel Felix. – Lássuk, mi van a szoknyád alatt!

– Beteg állatok! – mormolom.

Dylan felnevet.

– Kösz a bókot!

Naná, hogy bóknak tekintik.

Dylan szemében vidámság csillog.

– Még nem is láttál minket a legdurvább formánkban!

– Fordulj meg, különben sosem látod viszont azt a kibaszott naplót! – veti oda Felix, és tekintetéből süt a színtiszta dominancia.

Le akar győzni.

Kényszeríteni akar, hogy adjam meg magam.

És ha vissza akarom kapni a naplót, akkor kurvára nem tehetek mást.

Bassza meg!

Hangosan felsóhajtok, lassan megfordulok, úgy, hogy a szoknya ne mutasson túl sokat, de még így is látom ravasz és diadalmas mosolyukat, ami iszonyatosan feldühít.

Felix hirtelen feláll, keze a csuklómra szorul abban a pillanatban, hogy teljesen megfordultam. Erősen, fájdalmasan szorít, én pedig küzdök ellene, hogy kiszabadulhassak.

Szemtől szemben áll velem, így még nehezebb lélegeznem.

– Engedj el! – morgom, és próbálok nyugodt maradni.

Felix szemében erőszak csillan meg.

– Nem, szerintem nem foglak.

Olyan durván rázza a csuklómat, hogy elengedem a kést, és az leesik… egyenesen Felix másik kezébe.

Mielőtt reagálhatnék, már odahajította Dylannek, aki könnyedén elkapja. Forgatja a kezében, szinte az orrom alá dörgöli, hogy már nem én uralom a helyzetet.

Hanem ők.

Elönt a pánik, de próbálok megnyugodni.

Felix szabad kezét a vállamra helyezi.

– Mi több, azt hiszem, legfőbb ideje, hogy végre letérdelj! – ragadja meg a csuklómat, és térdre kényszerít; végül a túlerő miatt a földre rogyok. Elsötétülő pillantása alatt nehezemre esik reagálni. Félig lehunyt szemének gyilkos tekintete bárkit a földhöz szegezne.

Elengedi a csuklómat, helyette az arcomat ragadja meg, és összeszorítja az orcáimat.

– Ez a szép arc megérdemli, hogy elcsúfítsák! – csúsznak ujjai az államra, és betolja egyik ujját a számba. – Vissza akarod kapni a kibaszott naplódat?

Amikor megpróbálok megszólalni, lepisszeg.

– Csak bólints!

Bassza meg! Annyira gyűlölöm! De bólintok, mert nem tudok megszólalni, mivel az ujjai lassan benyomulnak a torkomba a nyelvem fölött.

– Akkor légy ügyes kis ribanc, és öklendezz egy kicsit a kedvemért! – morogja, és teljesen benyomja a kezét a számba, míg végül az ujjpercei a fogamnak ütődnek.

Könnyek gyűlnek a szemembe, hangosan köhögni kezdek, próbálom leküzdeni a hányingert.

– Ez az! Ezt a kis ribancfejet akarom látni! – mormolja Felix, és közelebb hajol, hogy az arcomba köpjön.

Dylan és Alistair felröhög.

– Kapd el!

Amikor Felix kihúzza a kezét a számból, öklendezem és azt mormolom:

– Baszd meg!

– Örömmel! – válaszolja Felix, és lassan lehúzza a sliccét. – De először megmutatod, hogy mennyit képes befogadni a kis torkod!

Tágra nyílt szemmel bámulok rá. Tényleg kényszeríteni fog rá?

Bassza meg!

Sikítani akarok, de semmi értelme.

Az oroszlánbarlangjukban vagyok, és itt senki nem segít nekem.

És ha nem teszem meg, amit Felix akar, sosem látom többé viszont a naplót.

Nem tehetek mást.

Elfintorodom, lebámulok rá, ahogy lefelé tolja az államat, így a pillantásom is követi. Pólóján át megfeszül a hasizma, ahogy kihúzza a farkát a sliccén át. Kemény. Görbe. És hatalmas. Sokkal nagyobb, mint bármelyik korábbi pasimé.

De nem ettől kezdek levegő után kapni.

Hanem a piercingek mennyiségétől.

Négy van, legalább négy: egy ampallang a makkon, egy gyűrű a fitymán, egy barbell magán a hímvesszőn és még egy gyűrű a szeméremcsonton. Jézusom!

– Tetszenek az ékszereim? – nyomja le Felix az államat addig, amíg szét nem nyílik az ajkam. – Még jobban fognak tetszeni, ha a nyelveden csúszkálnak!

– Te elmebeteg vagy! – mondom.

– Nem is sejted, mennyire! – vág vissza Felix. – Most pedig nyisd ki szépen azt az édes kis szádat, Pen, és lássuk, hogy mennyire elmebeteg tudsz lenni te is!

Mielőtt még bármit mondhatnék, már be is nyomta keményen álló farkát a számba. A testékszerek hideg fémje a szájpadlásomhoz ér, majdnem öklendezni kezdek, de Felix csak tolja beljebb, nem törődik azzal, hogy köhögök és zihálok, egyre mélyebbre hatol.

– Ez az! Mutasd meg micsoda kis ribanc lehet belőled! – nyögi Felix. – Szopd le a farkamat, olyan ügyes kis ribanc vagy!

Nyelvemet a hímvessző köré fonom.

Majd ráharapok.

Felmordul, de nem húzódik el.

Még akkor sem, amikor a nyelvemen megérzem a vér fémes ízét.

– Azt hiszed, egy kis vértől abbahagyom?

CSATT!

Arcom ég a csattanós pofontól.

– Megharapott? – tudakolja Dylan, majd csettint az ujjával. – Ali, dobd a tűzre!

Alistair felugrik a helyéről, és a napló kiesik a pólója alól.

Döbbenten nézem, ahogy odasiet a kandalló elé, és közel tartja a lángokhoz a naplót.

Ne!

Felix megragadja az államat és kényszerít, hogy ránézzek.

– Na, szépen fogsz viselkedni? – mordul fel.

Bólintok, de vonakodva, vad lázadással.

Alistair lassan elhúzódik, bár még mindig elég közel van a tűzhöz, hogy beledobja, ha nem teszem, amit mondtak.

Bassza meg!

Elég nagy bajba sodortam magam.

Felix ujjait a számba nyomja, kényszerít, hogy ajkamat a farka köré fonjam.

– A nyelved mostantól az enyém! És úgy baszom meg, ahogy jónak látom!

Minden figyelmeztetés nélkül hatol be a számba. Alig kapok levegőt.

Erősen fogja az arcomat, így képtelen vagyok megmoccanni, nemhogy beszélni, ahogy újra és újra behatol a számba. A barbellek a fogamhoz koccannak, és felsértik a torkomat.

Könnyek gyűlnek a szemembe – nem a dühtől, hanem attól, ahogy behatol a számba, és öklendezni kezdek tőle.

De a legrosszabb az, hogy érzem, hogy a bugyim lassan nedves lesz.

Bassza meg! Ennek nem lenne szabad megtörténnie!

Nem törődöm egyre növekvő vágyammal, az adott pillanatra koncentrálok, próbálom úgy végigcsinálni, hogy ne veszítsem el a józan eszemet.

De ez nehéz, nagyon nehéz, mert a félig lehunyt szem jeges tekintete szívtelen könyörtelenséggel hatol a lelkem legmélyére.

Kihúzza a farkát, csak azért, hogy utána tövig nyomja a számba.

Brutális.

– Szépen fogadd be, ügyes kis ribanc vagy, Pen! – morogja.

A torkomban fel-le jár a farka, és különösképpen tudatában vagyok minden egyes múló másodpercnek.

Mert kurvára. Nem. Kapok. Levegőt.

Amikor ismét kihúzza a farkát, mély levegőt veszek, félek, hogy a következő szünetnél már nem lesz rá időm.

– Nyújtsd ki a nyelvedet! – parancsolja Felix.

Bárcsak nemet mondhatnék!

De az a napló… fontosabb nekem, mint a saját testem.

Amikor kinyújtom a nyelvemet, minden megbánás nélkül tolul be a számba, szopat, miközben egy helyben tartja a fejemet.

– Beterítem a gecimmel a nyelvedet, és te pedig le fogod nyelni! – nyögi.

Amikor a fejemet ingatom, belemarkol a hajamba, és tövig nyomja a számba a farkát.

– Te nekem nem mondhatsz nemet, Pen! Ez az egyezség. Kell a napló? Akkor lenyeled a kibaszott gecimet, hogy megkapd! Most pedig nyald végig!

Alig tudom kinyújtani a nyelvemet öklendezés nélkül, de megteszem.

Gonosz pillantásából ítélve ez már nem csak szórakozás.

– Teljesen be tudod kapni! Nem először csinálsz ilyet. Érzem én! – csattan el ismét egy pofon. – Te durván szereted, mi?

Nem válaszolok a provokációra.

Tudja, miért vagyok itt.

Csak össze akar zavarni.

– Akkor fulladj bele! – szólít fel, és olyan gyorsan nyomja a számba a farkát, hogy máris öklendezem.

Nagyot nyög, tövig nyomja a farkát a számba, amíg a barbellek és a piercingek már bent vannak, és robbanásszerűen belém élvez.

Ó, egek!

Meleg, sós, és nem tudom az egészet bent tartani.

Ahogy kihúzza, négykézlábra ereszkedem, és az egészet a kemény padlóra hányom.

De még mindig érzem az ízét.

És érzem a puncim lüktetését.

Bassza meg!

– Rossz Penelope! – ragad meg Felix a hajamnál fogva, és a földre lódít. – Megmondtam neked, hogy nyeld le a kibaszott gecimet! Akkor most nyald fel! – Végighúzza a földön az arcomat, amíg ki nem dugom a nyelvemet, és újra érzem az ízét.

Kibaszott pokol.

Ez a legőrültebb, leglealacsonyítóbb dolog, amit valaha tettem.

És ezek a fiúk néznek, bámulnak, és úgy vigyorognak, mintha élveznék a műsort.

Dögöljenek meg, rohadjon meg a mocskos pofájuk!

– Nyald fel! – morogja. – Ez a padló kibaszott drága!

– Megkaptad, amit akartál – mondja Alistair hirtelen. – Fejezzük be, jó?

– Majd én döntöm el, mikor fejezem be!