Paul
Tournier

Titkaink

részlet

Harmat
Budapest, 2022

Copyright © Paul Tournier, 1963
Originally published in French under the title:
Le Secret by Éditions Labor et Fides

Hungarian edition © 2022 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: dr. Mirnics Zsuzsa
Felelős szerkesztő: dr. Ferenczi Andrea

A bibliai idézeteket az újonnan revideált Károli-bibliából (Veritas, 2019) vettük át.

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN
978 963 288 703 6 (ePub)
978 963 288 704 3 (mobi)

Tartalom

I. A titkok iránti igény. A személyiségfejlődés első szakasza

II. Az egyéniség tisztelete

III. A titkok megosztása, avagy a személyiségfejlődés második szakasza

IV. A pszichoterápiás helyzet

V. A házasság

VI. Isten titkai. A személyiségfejlődés harmadik szakasza

A szerzőről

I A titkok iránti igény.
A személyiségfejlődés
első szakasza

Egy kislány, akit Francesnek hívnak, hazaérkezik az iskolából. Egészen mostanáig édesanyja kísérte el az iskolába, és érte is ment. Az iskola nincs messze, mindössze egyutcányira a dombon. Frances és édesanyja olykor a bal oldali járdát választják, mely szemet gyönyörködtető kirakatok előtt vezet el, másszor pedig a másik oldalon közlekednek, ahol nincsenek üzletek.

Mostanra azonban az anya úgy ítéli meg, Frances elég nagy már ahhoz, hogy egyedül közlekedjen. Minden gyermek számára fontos mérföldkő az a nap, amikor először mehet egyedül az iskolába. Frances elég büszke magára; sugárzó arccal érkezik haza, és az édesanyja nyakába borul. Az anya, aki még nála is meghatottabb, alaposan kifaggatja: „Minden rendben volt? Egyedül jöttél haza, vagy a barátaid is veled tartottak? Melyik oldalon jöttél? Ahol a kirakatok vannak, vagy a másikon?”

A kérdések záporában Frances teljesen zavarba jön. „Az üzletek felőli oldalon” – mondja. Valójában azonban a másik oldalon jött. Maga is megdöbben, s egy kicsit zavarodott is, hogy ezt válaszolta. Ez most vajon hazugság? Végül is mit számít, hogy az egyik oldalon közlekedett-e, vagy a másikon? De vajon miért csúszott ki a száján gondolkodás nélkül ez a hamis válasz?

És vajon az édesanyja miért tette fel ezt a kérdést? Miért akarja tudni, melyik oldalon közlekedett? Valószínű, hogy nem is tartja annyira fontosnak. Egyszerűen csak beszélgetni szeretne, sok-sok kérdést feltenni, hogy kifejezhesse az érzéseit. Az eredmény pedig kérdések áradata lett, amiért Frances kissé neheztel, mert faggatásnak veszi. Ha az édesanyja szerint már elég nagy ahhoz, hogy egyedül járjon iskolába, ne követelje meg, hogy minden lépéséről beszámoljon neki.

Nem, Frances nem hazudott. Ő nagyon is jó és őszinte kislány, aki az iskolából egyenesen hazatért, és útközben semmi csibészséget nem követett el. Össze van zavarodva; azért válaszolt így az édesanyja kérdésére, hogy lehessen egy titka. Nem volna rá képes, hogy valami fontos dolgot elhallgasson előle. Kezdi azonban szükségét érezni annak, hogy ne mondjon el neki mindent, különösen most, amikor már egyedül jár iskolába. Szüksége van egy titokra, legalább egy aprócskára. Pontosan ez a lényeg, amit édesanyja nem értett meg. Indiszkrét módon lerohanta őt a kérdéseivel, hogy mindent megtudakoljon tőle.

Születése előtt a gyermek nem más, mint az édesanya része. A köldökzsinórt ugyan elvágják, de még hosszú időn át szoros kötelék marad kettőjük között. A gyermek személyisége még nem alakult ki, csupán az anya kisbabája, aki minden téren tőle függ. Amikor elkezd beszélni, szükségét érzi, hogy mindent elmondjon az anyukájának, olyan dolgokat is, amelyeket senki másnak. Édesapám ezt így fejezte ki az egyik gyermekversében:

Szorosan anyjához bújva

a kis Péter azt kérdi súgva:

– Édesanyám, mondd,

mi az, hogy titok?

– Az, amit tudok,

de mindenki más elől elhallgatok.

– Még előled is, anya? – Nem, kedvesem,

előlem semmit sem kell elrejtened.

– Jó, akkor elmondom neked

a titkomat, azt hiszem.

Majd közel hajol, hogy más ne hallja meg:

– Anya, anya, nagyon szeretlek…

Az anya gyengéden átöleli fiát:

– A te titkod az én titkom –

S megcsókolja a homlokát.

– Mostantól örökké őrizni fogom.

Múlnak az évek. A gyermek megnő, iskolás lesz, önállóan indul útnak az iskolába. Lépésről lépésre kezdi birtokba venni a szabadságot, távolodva az édesanyjától, a szüleitől, hogy egyéniséggé váljon. Titkai a függetlenedés nélkülözhetetlen eszközei. Minél inkább képes megőrizni titkait a szülei előtt, annál inkább tudatára ébred önmagának és annak, hogy a szüleitől különálló egyéniség, személyiség. A kis Frances anélkül engedelmeskedett az élet ezen törvényszerűségének, hogy tudatában lett volna, és meg is lepődött saját reakcióján. Szükségét kezdte érezni annak, hogy titkai legyenek, hogy egyéniség legyen, ne csak az édesanyja kicsi lánya. E pillanatig édesanyja bármit megkérdezhetett tőle anélkül, hogy a gyengéd aggodalmon túl mögöttes szándékot érzett volna a faggatózásban. És hirtelen Frances neheztelni kezd a kérdések miatt, túlságosan kíváncsiskodónak találja azokat.

Ellenáll tehát annak, hogy édesanyja behatoljon bontakozó magánszférájába, ellenáll a korábbi ösztönös szükségletének, hogy mindent elmondjon neki. Kiszabadult édesanyja mindenható öleléséből. A titkok, a megőrzésük megtanulása és feltárásuk kizárólag az általunk választottak számára az első lépés az egyéniség formálódása felé.

A The Discovery of Self (Az énünk felfedezése) című könyvében Georges Gusdorf egy fontos részt idéz Edmund Gosse visszaemlékezéseiből, aki „gyermekkorában, egy jelentéktelen és véletlen esemény, egy büntetlenül maradt hazugság kapcsán ébredt rá, hogy édesapja mindenható erejébe vetett szilárd hite nem a valóságon alapul”. „Az édesapám mindenhatóságába és tévedhetetlenségébe vetett hitem – írta Gosse – megszűnt, eltemettetett. Volt a világban egy titok, amely hozzám tartozott, ahhoz az emberhez, aki az én testemben él. Ketten voltunk, és beszélgettünk egymással. Ebben a kettősségben, éppen abban a pillanatban, amikor hirtelen felbukkant bennem az egyéniségem érzete, biztos voltam abban is, hogy erőteljes vigaszra találtam önmagam személyében, aki meg tud érteni engem.”

Igen, a gyermek – és természetesen a felnőtt is – belső párbeszédet folytat, megosztja önmagával az összes titkát, melyek mindegyikét ismeri. Ez adja számunkra annak érzését, hogy azonosak vagyunk önmagunkkal, és csakis önmagunkkal. Úgy vélem, Edmund Gossének az emlékezetes nap előtt is sok titka lehetett. Kétségtelen azonban az is, hogy ennek nem volt teljes mértékben a tudatában. A gyermek szinte valamennyi játéka titokzatos jelentést hordoz. Amikor feje tetejére állít egy széket, és azt mímeli, hogy egy hajóra ül, az az ő megélésében valóban egy hajó. A szobának az a sarka pedig, ahol „ki fog kötni” a székkel, nem más, mint Marseille vagy New York.

A játék élvezete részben abból fakad, hogy mindenki más számára az a szék csupán egy szék, a sarok pedig a szoba egyik sarka. A gyermek világában azonban a szék hajó, a szoba sarka pedig kikötő. Ez az ő titka. Megtörténhet azonban, hogy a gyermek még nincs teljesen tudatában individualitásának, úgy, mint Edmund Gosse abban az időszakban, amikor még „hitt az édesapja mindenhatóságában és tévedhetetlenségében”. A példánkban szereplő gyermek is többé-kevésbé zavaros logika szerint azt feltételezheti édesapjáról, hogy ismeri a titkait. Amikor az apja széknek nevezi a széket (és nem hajónak), azt minden kétséget kizáróan azért teszi, nehogy leleplezze a titkot. Ebben az életkorban inkább jóleső érzés, hogy apa mindent tud.

Milyen lelkesítő, amikor a gyermek észreveszi, hogy tud valami olyat, amit senki más, még az apja és az anyja sem! Ez pedig azt jelenti, hogy nem mindentudók! A gyermek megtapasztal egy egészen újfajta erőt, tudatára ébred annak, hogy valami a sajátja, és kizárólag az övé. Korábban mindent, amit birtokolt, a szüleitől vagy legalábbis a hozzájárulásukkal szerzett meg. Igazán személyes tulajdonra csak akkor tehet szert, amikor úgy jut valamihez, hogy az a szülei tudtán kívül történik.

Ez játszódik le titkos tevékenykedéseink során is. Így működnek bizonyos játékok, a természettudományos vizsgálódások, egy „valódi” hajó, egy „nagyon bonyolult elektronikai vagy mechanikai készülék”, egy találmány, amelytől a gyermek azt reméli, hogy egyszer még hírnevet szerez neki. Nem könnyű kíváncsi tekintetektől védett, biztonságos helyet találni, amelyhez még egy jó házvezetőnő sem fér hozzá, aki minden általa haszontalannak vélt dolgot a szemétbe hajít. Szerencsére van a háznak padlása, vagy akad egy szolgálatkész pajtás, aki használhatja a hátsó udvarukban levő kisházat. Gyakran olyankor kezdünk titkolózni, amikor tartunk tőle, hogy a felnőttek kigúnyolnak bennünket és próbálkozásainkat, mondván: „Folyton belekezdesz valamibe, de sosem fejezed be.” Minden gyermek, amikor elér egy bizonyos kort, szükségét kezdi érezni a rejtőzködésnek, és fejlődése során ez egyre jellemzőbb lesz rá. Gondoljunk csak arra az ezernyi különös és jelentéktelen tárgyra, amelyekhez olyannyira ragaszkodunk, és amelyekkel megtöltjük privát világunkat. El a kezekkel! Ezek a gyermek titkai, kizárólag hozzá tartoznak, sokkal inkább, mint azok a drága játékok, amelyeket csak a szülei beleegyezésével és felügyelete mellett vehet elő.

A titok megőrzése egyfajta erőt is tükröz. Kétségtelenül ez az oka annak, hogy minden gyermeket bűvöletben tartanak. Amikor barátaik egyike célozgatni kezd: „Tudok valamit, amit te nem, és nem mondom el”, a gyermekek általában kitartóan próbálkoznak kiszedni az illetőből a titkát. Sorban mindenféle eszközt bevetnek: megszégyenítést, könyörgést, fondorlatot, megvesztegetést, sőt, kedvenc játékukat is felkínálják az áhított információért cserébe. A barát pedig büszke magára, ha képes ellenállni az ostromnak. Élvezi fölényét, még ha később meg is osztja a titkát. Szükség esetén még arra is kész, hogy kitaláljon egyet, ha valódi titokkal nem szolgálhat. Minden gyermek büszke a titkaira!

Milyen varázsuk van a titkoknak! Mennyire izgalomba hozza a gyerekeket a karácsony előtti sejtelmes készülődés, és milyen fontossá teszi az ünnepet! A gyermekek titokban ajándékot készítenek szüleiknek, s komoly erőfeszítésekre képesek annak érdekében, hogy ne tudódjon ki idő előtt a meglepetés. A fa díszítése az édesapa közös titka a fiával, akinek megengedte, hogy segítsen. A szoba ajtaját bezárják, apa zsebre teszi a kulcsot, mert anya és a hugi nem láthatja a fát. Az utolsó pillanatokban apa és fia besurran a szobába, hogy meggyújtsa a gyertyákat, csak ezután tárják ki ünnepélyesen az ajtót. A gyermekek tudják, hogy szüleiknek is vannak titkaik: a karácsony előtti éjszakán, amíg ők alszanak, szorgosan készülődnek és serényen csomagolnak.

Mindez varázslatos vonzerővel bír, köszönhetően a titkoknak és az emberi lélekben ott rejtőző türelmetlenségnek, amellyel leleplezésükre törekszünk. Mindnyájan tudjuk, hogy megünnepeljük a karácsonyt, feldíszített és kivilágított fa vár bennünket, nem beszélve az ajándékokról. De mindannyian egyetértünk abban is, hogy gondos előkészületek mellett fokozhatjuk a varázslatot és az áhítatot. Minden gyermek megmutatja testvéreinek a szülőknek szánt ajándékot, melyet titokban készített. Érzelmi kötelék alakul ki azok között, akik közös titkokat őriznek, és megegyeznek abban, hogy azokat mások elől elrejtik.

Ebből fakad a gyermekek közötti titkos nyelv is, ami lehetővé teszi, hogy a családi asztalnál olyan üzeneteket váltsanak, amelyek jelentését a felnőttek nem értik. Meg persze teret adhat arra is, hogy megtorolják szüleik zsarnokoskodó cselekedeteit. Hát nem ők állítják, hogy semmi sem maradhat titokban előttük, mindent „elcsiripelnek a kismadarak”? Nem ők használnak egymás között idegen szavakat, amikor azt akarják, hogy a gyerekek ne értsék meg őket?

A gyermek bármit képes titokzatos jelentéssel felruházni, hogy megteremtse a maga kíváncsiskodó tekintetektől védett kis világát. Amikor a közelben felhangzik a vonatfütty, fantáziájában a nagy zöld sárkány éppen áttöri a lángoló védvonalat, hogy felfalja zsákmányát, melyet szerencsére egy jó tündér az utolsó pillanatban elragad előle. Hát nem költőibb és izgalmasabb a sárkány és a tündér harcában hinni, mint abban, hogy a mozdony éppen most halad át a vasúti átjárón?

Igen, végtelen számú titkot kitalálhatunk, mellyel lázadhatunk a szülők óvatossága és morális elvei által körülhatárolt való élet ellen, amely elutasít minden eltúlzott és veszélyes fantáziát. Minden gyermek bámulatos történeteket mesél magának, és az a legboldogabb közülük, aki sohasem fogy ki a fantáziából. Ezek a mesék lenyűgöző mondanivalójukat éppen titokzatosságuknak köszönhetik. A gyermek az egyetlen, aki ismeri azokat, míg a való élet eseményei mindenki más számára nyilvánvalók.

Gyorsan ráébred azonban, hogy a felnőtteknek is megvannak a maguk titkai – és ezek között akadnak igencsak érzelmesek is –, amelyek óriási áhítattal töltik el. Olyan dolgok, amelyekről a felnőttek sohasem beszélnek, ám amelyekre a barátok, az idősebbek vagy a családhoz nem tartozó személyek sejtelmes utalásokat tesznek. Amikor a gyermek kérdőre vonja a szüleit, ők az orrára koppintva válaszolnak: „Ha idősebb leszel, majd elmagyarázzuk!” Ez pedig tovább fokozza kíváncsiságát. Ráébred, hogy neki magának kell kiderítenie a rejtélyt.

Hogy jönnek világra a gyermekek? Apa valamelyik nap komolyan és zavartan azt mondta erről, hogy „édesanyjuk hasában fejlődnek, egészen közel a szívéhez”. Ez a magyarázat azonban sokkal több kérdést vet fel a gyermek elméjében, mint ahányat megold. Mitől kezdődik el a baba fejlődése a pocakban? Hogyan történik a születés? Mit jelent a „házasságtörés” és a „homoszexualitás” szó, amelyeket véletlenül meghallott, amikor a felnőttek beszélgettek? Mit jelent a „szexi” kifejezés, amit a sarki újságosbódé egyik magazinjának címlapján látott?

Lopva keresi a magyarázatot édesapja szótárában, és a lelepleződéstől való félelme csak fokozza izgatottságát. A meghatározások, amelyeket talál, elég homályosak. Kétségtelen, hogy a felnőttek titkai jól védettek. Lopva kinyitja a regényt, amelyet édesanyja mindig óvatosan elrejt más könyvek alá, de nem találja a legérdekesebb oldalt; vagy talál egyet, amely valószínűleg arról szól, amit keres, de nagyon zavarosan; így aztán azt tapasztalja, hogy a valódi titok mindig elillan előle. Időről időre nekiveselkedik a keresésnek, de még mindig nem ért semmit. Olykor elkanyarodik a park felé, hogy újra és újra megbámulja a meztelen női szobrot.

Amikor aztán a gyermek eléri a pubertáskort – akár fiúról, akár lányról legyen szó –, kérdések és szorongások egész áradata indul el benne. Időnként úgy gondolja, hogy elkapott valamilyen szégyenletes betegséget. Egyre zavartabbá válik minden olyan dologtól, amely a szexualitással függ össze, de ugyanakkor a megszállottjává is válik. Egyre mélyebbre merül a rejtőzködésben, hogy elfedje gondolatait és tetteit. Óriási zűrzavart keltenek a lelkében ezek a titkok, így aztán áthatolhatatlan falat emelnek a gyermek és szülei között.

Mindezt persze eléggé általánosan írtam le. Az élmény minden gyermek életében különbözik, végtelen számú változatot mutatva, és minden esetben nehézségekkel jár. Senki sem válik éretté titokzatos kínok, kutakodás és bűntudat nélkül, még azok sem, akiknek a szülei kellően érettek ahhoz, hogy aggodalmaskodásukkal ne súlyosbítsák gyermekük megpróbáltatásait. A felnőtteknek is megvannak a maguk rejtegetett ügyei, szexuális problémák és még sok-sok egyéb gond.

A gyermek intuitív módon sejti, hogy valamit titkolnak előle. Miért követeli tőle az apja, hogy járjon hitoktatásra, amikor ő maga sohasem járt templomba? Bizonyára egy titok van emögött. Miért van az, hogy a szülei sohasem akarnak találkozni Louis nagybácsival, aki egyébként olyan kedves ember? Titok. Miért néztek rá olyan nyomasztóan azon az éjszakán, amikor a szokásosnál korábban ágyba küldték? Ez is titok. Az ágyában éberen fülel, és próbálja a legkisebb neszt is elcsípni, legalább egy szót a beszivárgó, sejtelmes hangokból. Felkel, lábujjhegyen kimegy az előszobába, tűnődik, fantáziáját dolgoztatja.

Igen, sok dolgot rejtegetnek előle, ezért a gyermek sok titkot elképzel magában. Egy félreértett szó, gesztus, egy pillanatnyi csend elegendő számára, hogy drámát szőjön, történetet alkosson. Édesapjának biztosan barátnője van, ezért veszekednek olyan sokat a szülei. Mi több, meg van győződve arról, hogy nem a valódi szüleivel él, ő egy talált gyerek, akit elraboltak, de elszökött, és mostani családja befogadta. Ez kell hogy legyen a nagy titok, amit rejtegetnek előle. Megkérdezni nem meri, mert fél, hogy beigazolódik az, amitől retteg. Vagy az is lehet, hogy a valódi édesapja valaki más, egy nagyon gazdag, nagyon hatalmas, nagyon intelligens és nagyon jó ember, aki egyszer elcsábította az édesanyját, akit egy napon megkeres, kerüljön, amibe kerül.

A titkok és az izgalom kéz a kézben járnak. Ha valami titokzatos, az egyben értékes is. Másrészről viszont számos lényeges dolog válik titokzatossá azáltal, hogy csak bizalmas hangon beszélünk róla. „Még nagyon kicsi voltam – mesélte egy asszony –, amikor ráébredtem, hogy a vallást és a szexet ugyanabba a titkos dobozba zárjuk.” A vallási titkokról időtlen idők óta csak egyes beavatottak tudnak. Minden egyháznak vannak rítusai, amelyek tekintélye a titkokon alapul. Minden szimbólumnak, minden előírásnak van egy rejtett jelentése, amely szakrális tartalomra utal.

Amikor egy ismeretlen templomba belépünk, kellemetlenül érezhetjük magunkat, mivel nem ismerjük az adott egyház titkait. Lopva figyeljük a többiek viselkedését, és attól tartunk, hogy hibát követünk el. A liturgia érthetetlen marad, ha senki sem magyarázza el, hogy mi mit jelent. A Biblia önmagában meglehetősen homályos. Úgy tűnik számomra, a protestáns egyházak balszerencséje, hogy mindent megkíséreltek megmagyarázni a vallásban, megfosztva azt a misztikumtól. Talán ez az oka annak is, hogy közülük némelyikben a nyelveken szólás újjáéledését tapasztaljuk, amelynek nagy szerepe volt az ősegyházban. Ez a kívülállók számára magyarázat nélkül érthetetlen beszéd fejezi ki a kifejezhetetlent. A valláshoz hozzátartozik a titok, a misztérium.

Mindez nemcsak az egyházakra igaz, hanem valamennyi társadalomra és nemzetre is. Visszaemlékezései egyik csodálatos passzusában C. G. Jung kifejti, hogy minden társadalmi formánál, legyen szó akár a legegyszerűbbről is, feltétlenül szükséges, hogy legyen bizonyos „titkos szerveződés”, melynek „közös titka a belső összetartozás kötőanyagát adja”. Ha azt szeretném, hogy egy honfitársam a szülőföldemen kívül felismerjen, nem kell neki megmutatnom az útlevelem, hogy bizonyítsam genfi származásom. Elég, ha elszavalom neki gyermekkorunk titkos mondókáját: „Empro, Giro, Carin, Caro, Dupuis, Simon, Carcaille, Briffon, Piron, Labordon, Tan, Te, Feuille, Meuille, Tan, Te, Clu.”

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Könyvterv: Lente István
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Ubuntu – Ubuntu Font License