Jean-Jacques Felstein az édesanyjával

Prológus

Köln, 1958 nyara

Az égbolt szürke, mustársárga csíkokkal átszőve. Ez a rémálmaim színe. Ez tényleg egy rémálom. Több ezer ember zsúfolódik össze, meztelenül, egymáshoz préselődve egy végtelenül hosszú sétányon. Habár a szabadban vagyunk, a folyamatos jajgatás olyan, mintha egy hatalmas fürdő tükörsima falain visszhangzana. Te közvetlenül mögöttem állsz, hallod a hangomat: jelenléted az egyetlen megnyugtató dolog a közelemben. Nem szólsz hozzám; mint egy őrült, nézel körbe-körbe. Talán nem is tudod, hogy itt vagyok? Egy ismeretlen erő hirtelen egy fém oszlopcsarnok felé lök minket, amely egy lépcsőhöz vezet. Összezsúfolódva megyünk felfelé, lépcsőfokról lépcsőfokra lépve, lökdösődve és egyre hangosabban kiabálva. Ahogy feljebb megyünk, a szorongásom egyre nő. Fülsiketítő az üvöltés. Egy folyosón keresztül lépkedünk a semmi felé. Az előttem állók eltűntek; biztosan te is eltűntél. Bele kell vetnem magam ebbe az ürességbe, és látom, hogy az egész fémszerkezet, amin felkapaszkodtunk, nem más, mint egy óriási ugródeszka. Alattunk egy úszómedence van, fehér kerámialapokkal burkolva, és kék vonalak jelzik az úszók sávjait. A színek tiszták, a vonalak élesek. A medencében nincs víz. Bele kell ugranunk; belevetjük magunkat, hogy meghaljunk…

Levegőért kapkodva ébredek. Egyedül vagyok, te dolgozol.

Gyermekként ez volt az első álomkép, ami a tömegpusztításról szólt: arról, ahogy a nácik pusztítottak bennünket. Ezt a katasztrófavíziót én magam építettem fel – nem rendelkeztem más tudással, csak azokkal az apró részletekkel, amiket a veled való kapcsolat keresése közben összeszedegettem. Te úgy döntöttél, hogy nem mesélsz semmiről, ami veled történt a születésem előtt néhány évvel. Bár nagyon jó képzelőerőm volt, de abból, amit rajtad keresztül éreztem, már akkor tudtam, hogy ez a borzalom nem ördögszarvú démonokból, repülő sárkányokból vagy habzó szájjal üvöltöző farkasokból állt: mindez csak a gyermeki képzeletet benépesítő szokásos horda. Mélyen legbelül tudtam, hogy ez a katasztrófa csak egy őrült, névtelen higiéniai és technológiai rémálom volt, akárcsak a tömeggyilkosság és a kitervelői.

Létezésem minden apró rezdülésével ragaszkodtam hozzád, de rájöttem, hogy a figyelmed hiánya idővel olyan szakadékot teremtett közöttünk, amit lehetetlen volt áthidalni. Annyira teljes volt a belső rombolás, amit átéltél, hogy még szavakkal sem tudtad megfogalmazni és – a fortiori – elmondani nekem.

Te magad is szemtanúja voltál ennek a borzalomnak, még mindig magadon viselted a nyomait: azt az ötjegyű számot, egy lefelé mutató háromszöggel aláhúzva, amelyet a bal karod külső oldalára tetováltak, tíz centire a könyökhajlatodtól. Egy kicsi kék-fekete szám volt, de minden vonása egy kimondhatatlan bűnt rejtett magában.

Különösen megrendítőek voltak azok az álmok, amelyektől sikoltozva, szinte tébolyultan ébredtél, és apám képtelen volt megnyugtatni téged. Tudtam, hogy erről nem beszélhetünk. Sokáig kellett várnom, hogy megértsem, hogy néha az esti puszijaim voltak azok, amiktől varázsütésre eltűntek a rémálmaid, bármibe került is nekem, bármilyen konfliktust is éltünk át aznap. Egy másik dolog, ami megszilárdította a köztünk levő kapcsolatot, azok a migrénrohamok voltak, amik miatt tehetetlen voltál, és eltaszítottál magadtól mindenkit, aki megpróbált közeledni hozzád. Én nem tudtam ezt feldolgozni, így ugyanazokat a betegségeket éltem át, mint te: ez volt az egyetlen dolog, amit el tudtam venni tőled anélkül, hogy túlságosan gyengévé válnék.

Hosszú ideje tudtam, hogy nem lehetsz mindig jelen, és nem állhatsz állandóan a rendelkezésemre. Tudtam, hogy nem lenne helyénvaló többet kérni tőled, mint amennyit adtál. A viselkedésedből és abból, ami kimondatlanul is ott volt közöttünk, világosan megértettem, hogy nincs jogom csalódottnak lenni. A te szenvedéseid fényében az én igényeim jelentéktelenek voltak.

***

Akkoriban egy kis családi házban éltünk, együtt az egész család. A többi családtag – akiket mindig is a te családodnak neveztem – védeni akart téged, és ennek az lett az eredménye, hogy még jobban eltávolítottak minket egymástól. Miért? Milyen jogon avatkoztak be először hármunk, majd később, a válásod után kettőnk életébe? Miért lehetett bármiféle véleményük rólunk, és te miért hagytad, hogy legyen véleményük? Kisgyerekként kétségkívül kissé túlzóak voltak az elvárásaim, a fájdalmam pedig túlságosan éles ahhoz, hogy bármilyen választási lehetőséget hagyjak neked a passzivitáson vagy a dühkitöréseken kívül. Mások gondoskodtak rólam, amikor te túl elfoglalt voltál.

Nem volt elég melegség és vigasztalás, amikor szükségem volt rá, és nem volt elegendő szó, hogy ezt megindokolja vagy megmagyarázza. Gyerekkori kérdéseimet makacsul visszautasították, tabuvá téve a múltadat és az én származásomat.

Amióta az eszemet tudom, mindig úgy éreztem, hogy állandóan készenlétben kell állnom, és valami homályos katasztrófára várnom, ami a legjobb esetben is elválasztana minket egymástól, a legrosszabb esetben pedig mindkettőnk halálát okozná. Ez egy olyan esemény volt, amiről nem lehetett beszélni, és aminek a súlyát már akkor magaddal hordoztad, mielőtt én megérkeztem.

Hívtalak téged, de nem válaszoltál, vagy legalábbis nem elég hangosan. Ez a frusztráció, ami nem volt helyénvaló, és mások elől jól el volt rejtve – nem voltál szent? –, kétségtelenül végigkísérte az egész életemet.

***

Ehhez a csendhez, amiben hagytál engem felnőni, egy tipikus 1950-es évekbeli belső tér képei társulnak: egy gyerekportré és néhány könyv. A texturált rajzpapírra vörös pittkrétával és pasztellel rajzolt portré egy hároméves kislányt, Lydiát ábrázolja, aki a belgiumi Knokke tengerpartján áll. Szürke ruhát visel, pirospozsgás, telt arcocskáját az 1920-as évek stílusában vágott szőke haj keretezi. Kisgyerekekre jellemző pufók arca van. A művész nem volt túl ismert, de a festmény állítólag Lydiát ábrázolta, miután ő lett „a strand legszebb gyermeke” a boldog békeidők egyik utolsó nyarán. A portré szépen bekeretezve lógott a nappaliban, a lehangolódott zongora és a förtelmes, feltehetőleg flamand Asztali csendélet fácánnal társaságában, mindig árnyékban. Ez egy olyan szoba volt, amelyen csak átmentünk, hogy „ne okozzunk kárt semmiben”.

Volt vagy harminc regényünk is: Alexandre Dumas A három testőr-trilógiája, Louis Amédée Achard Les Coups d’épée de Monsieur de la Guerche és Belle-Rose című regényei, valamint Comtesse de Ségur összes műve. A köteteket kék vagy barna papírba csomagolták, a kötetek címét gondosan tintával felírták a vignettára, és emiatt úgy tűnt, hogy valamikor nagyon szerették ezeket az azóta már elhanyagolt könyveket. A portréval ellentétben nem a nappaliban tartottuk őket, hanem egy fából készült szekrény hátsó részében, amely a konyha egész falát elfoglalta. Ezek „Lydia néni könyvei” voltak. Mohón faltam őket, és szent ereklyeként tekintettem rájuk. Azok is voltak, de ezt akkor még nem tudtam.

Volt tehát egy kislányról készült portré, egy serdülőkorú lány könyvei és a „Lydia néni” név, amely egy felnőtt személyre utalt. Három különböző életkor egy titokzatos személyhez kapcsolódva. Aki túl fiatal volt ahhoz, hogy bárkinek is a nagynénje legyen, és senki sem akarta elárulni, főleg te, hogy ki ő és hol van.

Csak sokkal később sikerült felfedeznem a Lydia és az érthetetlen múlt közötti összefüggést. Először számos saját tragédián kellett keresztülmennem, hogy egy pillanatban feltáruljon számomra a kataklizma, amely mindannyiunkat érint, anélkül, hogy tudnék róla.

***

Bocsáss meg, hogy ilyen nyersen mondok ki dolgokat neked, aki mindkettőt átélted, de én a családunk széthullását legalább olyan intenzíven tapasztaltam meg, mint a náci tömeggyilkosságokat. Abban a gyermeki univerzumban, amelynek bizonytalan középpontja voltam, te és az édesapám alkottátok a tartóívet. Ami igencsak megrendült, mivel mi hárman nem voltunk túl erősek, és a válásotok lerombolta a belső biztonságérzetemet is.

Akkoriban rémálmok gyötörtek, tele törésekkel, szakadásokkal és könnyekkel. Álmaimban égő városokban, romok között és végérvényesen elpusztított tájakon kerestelek benneteket. A Németországba való elutazásotok szétszórta mindazt, ami még megmaradt belőlem. Teljesen felkészületlenül ért, ahogy a válásotok is. Úgy mentél el, mintha menekülnél valami elől, én pedig máshol voltam – ahogy annak idején mondták, „egy táborban”: egy zsidó gyerekek számára fenntartott otthonban a Csatorna partján. Itt hallottam először a második világháborúról. És életemben először teljesen magamra voltam utalva – magamra maradtam.

Két rémületes hónapot töltöttem ott a ködben. A testem furcsán működött: az ágyamba pisiltem, mintha az életem múlna rajta. Elvesztettem vagy ellopták a holmimat, amikor nem adtam oda valakinek, aki szépen kérte. Azon tűnődtem, mikor és milyen véletlen folytán látlak majd újra téged. Az a Németország, amelybe beléptél, neked, nekünk nem volt semleges, és bennem rezonáltak a meghatározatlan szenvedés hangjai. Semmi kétség: a tiéd.

Az elutazásod túlságosan is előhívta bennem a száműzetés érzését. Az elválásunk valósággá tette a visszatérő szorongásomat: egy vonat magával visz téged, én pedig örökre itt maradok, tehetetlenül, menekülésre képtelenül, hátrahagyva a peronon.

A felnőtté válás gondolata csak akkor kezdett el újra foglalkoztatni, amikor világossá vált, hogy rendszeresen meglátogatlak majd Kölnben, ahol szépségszalont nyitottál. Felváltva voltam veled és apámmal, így két különböző helyen kellett élnem. Kilencéves koromban egyedül kellett átszelnem fél Európát, hogy veled lehessek. Mégis sikerült találnom egy kis helyet, ahol növekedhettem, és lehetőséget kaptam arra, hogy egyikőtöket se veszítsem el… Amíg aztán ott vártál engem a pályaudvaron vagy a repülőtéren – bár sosem voltam benne biztos, hogy tényleg kijössz elém.

Amikor a távolban feltűntek a kölni dóm tornyai, jelezve, hogy az utazás a vége felé közeledik, mindig ugyanazt az abszurd kérdést tettem fel magamnak: „Vajon ott lesz, amikor megérkezem? És ha nem, ki segít majd levenni a bőröndömet a poggyásztartóról?” Ezen a kis dolgon mértem a magasságomat: eljött az idő, amikor képes voltam leszállni, és egyedül cipelni azt a szerencsétlen bőröndöt. Apám minden utazás előtt adott nekem egy kártyát, amire németül ráírta: Jean-Jacques vagyok, az édesanyám a Habsburgerring 18–20. szám alatt lakik, a telefonszáma 23-22-01. Így érlelődött bennem a gondolat, hogy talán nem is leszel ott, amikor megérkezem…

Indulás Kölnbe

Mindenre az iskolám bejáratánál elhelyezett márványtábláról és Chaplin A diktátor című filmjéből derült fény. A tábla azoknak a diákoknak és tanáraiknak állított emléket, akiket 1942-ben hurcoltak el, és akik közül senki sem tért vissza. Az olyan családokban, mint a miénk, elképzelhetetlen volt, hogy ne találkozzak azzal az egyszerű szóval, hogy „deportálás”. Nyilvánvalóan született egy hallgatólagos megállapodás a családom anyai ágán. Nem lehetett beszélni az „azelőtt” élt családtagokról, arról, ami velük történt – mégsem lehetett megakadályozni, hogy az a bizonyos szó időnként felbukkanjon a beszélgetésekben. Később arra a következtetésre jutottam, hogy valószínűleg akkor kötötték meg ezt az egyezséget, amikor te, „Elsa, a túlélő”, visszatértél Belsenből, miközben sem az apád, sem Lydia, sem a szülei, Rosa (a nagymamám nővére) és David nem jöttek vissza Auschwitzból. Azon túl, hogy lehetővé tette az élet újjáépítését, ami nem volt könnyű, ez az egyezség azért is jött létre, hogy megvédjen engem, az első „azután” születettet. Én is részese voltam a családi megállapodásnak, és befogtam a fülem, valahányszor elhangzott az a szó.

Időnként a családi összejöveteleken tíz felnőtt egyszer csak elkezdett suttogni, akár a gyerekek, akik piszkos kis titkaikat osztják meg egymással. Ott keringett „a szó”, és suttogva emlegették Lydia és Rosa nevét – de az apádét vagy Davidét soha. Akkor szoktak átküldeni engem a másik szobába olvasni.

Ahogy „a szó”– a deportálás, ahonnan sosem jöttünk vissza – fokozatosan átvette az irányítást, úgy kezdtek értelmet nyerni az elcsípett szófoszlányok, hiába próbálták elrejteni őket.

Ösztönösen megértettem, mi is történt „Lydia nénivel”. Nem azért hívom „néninek”, mert felnőtt volt, és ezzel fejeztem ki a tiszteletemet iránta, hanem mert ez az örökké fiatal Lydia akár felnőtt is lehetett volna, akinek tisztelettel tartozom. Nem tudtam pontosan, hogyan váltak semmivé azok az ígéretek, amelyeket ez a rövid élet hordozott. Ez a nyomtalanul eltűnt kislány jelképezte azt a csapást, amit a nácizmus okozott történelmünkben. A családunk történetében érezhető volt egy űr, amit senki sem tudott betölteni; egy seb, ami azért olyan fájdalmas, mert sosem beszéltek róla.

A diktátor Párizsban debütált. Talán egyszerű posztumusz tiszteletadásként fogod venni, amit most mondok, de Chaplin alakítása zseniális volt: a fejemben Hynkel, Tomania vezére lett a „valódi” személy, és Hitlerben csak az ő karikatúráját láttam. Ezért is volt nehéz a horogkeresztet a nácizmus szimbólumaként látnom; inkább a Chaplin filmjében látható, fekete alakzatban lévő kereszteket ábrázoló karszalagot tekintettem annak. Hynkel tökéletesen megtestesítette azt az embert, aki gyűlöletet és gyilkosságot ordított, és a németes böfögése egyáltalán nem nevettetett meg. Ez a film – amely még „azelőtt” készült! – volt számomra az első, a holokauszt mechanizmusát bemutató „dokumentumfilm”.

***

André Schwartz-Bart akkoriban nyerte el a Goncourt-díjat az Igazak ivadéka című regényével, és az osztályfőnökünk felolvasta nekünk a könyv utolsó fejezetét, amelyben mindenki meghal egy zuhanyzónak álcázott gázkamrában. Férfiak, nők, gyermekek: életkortól és nemtől függetlenül valamennyien elpusztultak ott a sötétben. Ez a leírás felkavaró volt, és újabb rémálmok forrása lett számomra. Ezek az álmok élesebbek, tisztábbak, ugyanakkor nagyon ijesztőek voltak.

Körülbelül ugyanabban az időben az egyik osztálytársam, Didier folyton egy „Svic” nevű helyről beszélt, amiről a családja mesélt. Az udvaron, az étkezések alkalmával, sőt még az órák alatt is felhozta, mi meg kíváncsian hallgattuk. Emberek haltak meg ott, elképzelhetetlen kínzások közepette, de azt nem lehetett biztosan tudni, hogy térben és időben létezett-e egyáltalán. Márpedig ez a „Svic” létezett. Ha ez a hely valóságosabbnak tűnt számomra, mint Ali Baba barlangja, Pitchipoi{1} vagy a küklópsz barlangja az Odüsszeiában – Didier szemmel láthatóan tudta, miről beszél –, az nem annyira az elmondottak miatt volt, hanem az emlékek miatt, amiket bennem ébresztett. Az emlékek, amelyek megérintettek, ugyanakkor rettegéssel töltöttek el.

Ahelyett, hogy az apámnak meséltem volna erről, inkább megvártam, hogy találkozzak veled Kölnben, hogy megkérdezzem, hallottál-e erről a „Svic” nevű helyről. Egy belga barátom, aki hallotta a kérdésemet, egy jól ismert gesztussal reagált: hüvelykujját a torkára tette és fura hangot adott ki.

– Csend! – mondtad, gyorsan és kérdés nélkül, ezzel alapvetően megerősítve azt, amit a barátom mondott.

Ezek a hiányos magyarázatok szinte észrevétlenül álltak össze bennem, Lydiától a deportálásig, és a deportálástól a „Svic”-ig. Kezdtem felfogni egy elejtett részletet, ami egy halálsoron várakozó rabbá tett engem: zsidó voltam.

Most már elmondhatom neked, hogy hosszú ideig veszélyes teherként nehezedett rám: egy olyan tulajdonság, amit minél jobban el kellett rejteni. Még mindig látom magam a kölni utcákon, ahogy egy csapat gyerek megpróbált betuszkolni egy templomba, én pedig azon gondolkodtam, hogy bevalljam-e, miért nem tartozom oda… Anélkül, hogy felfogtam volna, én is olyan lettem, mint a gettóban élő zsidó, aki a falakon kívül lehajtott fejjel tűrte az inzultusokat, és görnyedt az ütések alatt.

És ebben az ellentmondásos és gyötrő káoszban még szembe kellett néznem azzal a pillanattal, amikor a világtörténelem és a családunk története összetalálkozott. Természetesen Németországban.

***

Még mindig nehéz megértenem, miért tértél vissza abba az országba. Nem illettél oda. Természetesen gyakran mentünk oda nyaralni, de ott letelepedni… Úgy dolgoztál, mint egy igavonó állat. Végtére is, egy Paris-Beauté nevű szépségszalon indítása Kölnben elég kockázatos vállalkozás volt. Ahogy teltek az évek, észrevettem, hogy egyre erősebb lett a francia akcentusod, amikor a vendégeiddel beszéltél. A beszédedet az „eh?” és a „non!” szavakkal fűszerezted. Nem tudom, hogy ez tudatos üzleti választás volt-e részedről, vagy csak valamiféle távolságtartást jelentett közted és a beszélgetőpartnered között.

Csak francia barátaid voltak, vagy legalábbis olyanok, akik franciául beszéltek. Mély ambivalencia jellemezte a helyzetedet Kölnben. Távol voltál a családodtól, ami valószínűleg felszabadító érzés lehetett, mivel az életedet a saját elképzeléseid szerint élhetted, anélkül hogy a rokonaid ítélkeztek volna feletted az esetleges kalandjaid miatt. Ugyanakkor nem sikerült annyira kötődnöd a helyhez, hogy otthon érezd magad. Tudtam, hogy ez a helyzet, amelynek egyrészt a részese voltál, másrészt kívülállóként tekintettél rá, ugyanaz volt, ahogy velem viselkedtél, és amit én magam is sokszor átéltem melletted.

A Paris-Beauté szépen prosperált: a „kis francia nő” kezdett ismert lenni Kölnben. Először a szalonban laktál, hogy spórolj egy kis pénzt, vagy hogy minél hamarabb kezdhess dolgozni – azon a babakék kanapén aludtál, amit napközben a várakozó vendégek használtak –, később aztán találtál egy kellemes szállást magadnak: egy olyan helyet, ahol én is egyedül lehettem, és nyugodtan olvashattam, amíg dolgoztál. Nem tudtad, hogyan mutass be a korombeli gyerekeknek, én pedig nem tudtam barátokat szerezni: nem voltam félénk, inkább egy kis vadóc. Eleinte a szalonban töltöttem a napjaimat, unatkoztam, nem tudtam magammal mit kezdeni, állandóan magamra akartam vonni a figyelmedet, még akkor is, amikor a vendégeddel kellett foglalkoznod. Azóta a fodrászatok lágy, erőszakosan illatos légköre lehangol: még mindig látom magam, az egyetlen fiút a hárem közepén, kissé összezavarodva ettől a lankadó nőiességtől, aki túl fiatal ahhoz, hogy érdekeljen bárkit is, és túl idegen, hogy ezek a kényeztetésre vágyó kövér hölgyek a „Guten Tag” vagy „Danke schön” kivételével egyetlen szót is pazarolnának rá.

A barátaid között ott volt Ruth, aki nagyon fontos volt számomra. Német zsidóként a háború alatt bujkálnia kellett, és teljesen kétnyelvű volt. A belga barátaid, Hélène Wiernik{2} és Fanny Kornblum kivételével kétségkívül ő állt hozzád a legközelebb, habár teljesen más utat jártatok be. Te alacsony, duci, vörös hajú, tejfehér bőrű voltál, veled ellentétben ő magas, vékony, barna hajú, az évszaktól függetlenül mindig napbarnított. Szép volt, vicces, élénk és érzékeny, és megvolt az a képessége, hogy tudott hallgatni anélkül, hogy ítélkezne. Végre volt valaki melletted, akinek beszélhettél a szenvedéseidről, a múltadról vagy a jelenedről.

Szeretted Ruthot, és ő is szeretett téged. Én is szerettem, mert te szeretted, és ő volt az egyetlen felnőtt azok közül, akiket akkoriban ismertem, aki odafigyelt rám.

Nemcsak anyagi és adminisztratív nehézségeid voltak a Németországba való beilleszkedéssel kapcsolatban; más természetű problémák is felmerültek. Gyermekkorod egy részét ebben az országban töltötted, és szemtanúja voltál a barbárság felemelkedésének. Ismerted a német nyelv minden árnyalatát és regiszterét: a gyermekversek és a mondókák dallamát éppúgy, mint az SS és a hivatalnokok hangját. Nagyon rossz csengése volt ennek a nyelvnek számodra.

Az 1960-as évek közepéig Kölnben még látszottak a háború nyomai, ami arra emlékeztetett, hogy a város nem volt ártatlan, amikor a barbárok diadalmaskodva megjelentek. Lövedéknyomok a köveken, lyukak a falakon, romba dőlt házak, újonnan felhúzott épületek. Ott voltak a nyomok az öregedő embereken is: sárga karszalag a karjukon, amelyen egy háromszög alakú fekete pötty jelentette a rokkantságot vagy a vakságot. Már olvastam erről, és tudtam, hogy harminc évvel ezelőtt ez a színkombináció, a fekete sárga háttérben, teljesen más sorsot jelentett: elhíresült és halálos zsidó bélyeg volt. Jellegzetes volt az is, ahogyan a felnőttek és gyerekek egymásnak köszöntek: összecsapták a sarkukat, majd durván előre biccentették a fejüket, amitől mindig megijedtem, és mintha téged is taszított volna.

Bizonyára kíváncsi voltál arra, mit tettek ezek a jóravaló, idős férfiak tizenöt évvel ezelőtt. Én is ezen gondolkodtam, de nyíltan nem tettem fel sem nekik, sem neked ezt a kérdést.

Nyomok maradtak az emberek gondolataiban is. Egész Németország traumaként élte meg, amikor horogkereszteket és „Juden raus!” (Zsidók, takarodjatok!) feliratokat festettek Köln új zsinagógájának falára röviddel az avatása előtt. Ez a zsinagóga pont azon a téren állt, amelynek túloldalán mi is laktunk.

***

A történelem még mindig jelen volt, de ezt csak akkor értettem meg, amikor az Anne Frank naplóját színpadra állították Németországban. Szeretted volna megnézni az előadást, és azt is szeretted volna, hogy én is veled menjek. Valamennyit beszéltem már németül, nem voltam teljesen kezdő, de már az előadás előtt tudtam, hogy unatkozni fogok, és semmit sem értek majd belőle. Heves tiltakozásom ellenére, és amennyire emlékszem, néhány beígért mozijegy segítségével végül sikerült kicsikarnod belőlem, hogy elkísérjelek. Ahogy várható volt, nagyon unatkoztam – de a darab aztán kettőnk között folytatódott. Egyszer csak elmesélted nekem, hogy Annéhoz hasonlóan téged is deportáltak Bergen-Belsenbe, ahol tífuszos lettél, és majdnem meghaltál.

Így tehát te is jártál azon a furcsa nevű helyen, ahol találkozhattál egy olyan hírességgel, mint Anne Frank, de akár meg is halhattál volna. Még a németül beszélők számára is – ahogyan nekem is –, volt valami különös, sötét egzotikuma ennek a négy erős, ritmikus szótagnak: Ber-Gen-Bel-Sen. Nevezhetjük ezt traumának? Ez volt hát a múltbéli borzalom pillanata, ami még mindig jelen volt, és amit tudattalanul mindig is éreztem, és amit most az a négy durva szótag kezd kirajzolni?

Az egyik legnagyobb fájdalmam az, hogy az a pillanat, amikor megosztottad életednek ezt a kis szeletkéjét velem, volt az egyetlen alkalom, amikor ilyet tettél. Az egyetlen pillanat, amikor néhány szavad elég lett volna ahhoz, hogy gondolkodjak az egészen, ahelyett, hogy rémálmaimon keresztül éljem át. Teljes szavak, homályos utalások, összefüggéstelen töredékek: Lydia, a nácizmus, az eddigi hallgatásod, Anne Frank, van még valami? Az, ami eddig összefüggéstelen, érthetetlen gondolatok táptalaja volt, nem állt össze, mintegy varázsütésre, egységes képpé. De a korábbi káosz helyett, amiből szorongásom fakadt, végre kaptam valamit, amibe kapaszkodhattam. Te voltál az, aki végre teljes egészében feltárulkoztál, mert egészen eddig közénk álltak azok a dolgok, amikről hallgattál, és ezért nem alakulhatott ki közöttünk valódi párbeszéd. Ez a különleges bizalmi pillanat mindig azt juttatja majd eszembe, hogy mennyire más lett volna minden, ha az igazságot választod a hallgatás helyett.

Sokat olvastam. Először is Anne Frank naplóját, amit azóta többször is elolvastam; talán homályosan abban reménykedtem, hogy valamelyik oldalon rád találok? Aztán elolvastam Leon Uris Exodus és Miła 18 című regényeit. Az első a modern Izrael állam születését mutatja be a főhősök életén keresztül. A második a varsói gettó lakóinak lázadásáról emlékezik meg. A főszereplők jól azonosíthatóak voltak, és a gyerekkori „Svic” Auschwitzként éledt újra bennem. Rájöttem, hogy a gyerekkori rémálmaim rettenete csupán kedves mese volt a valósághoz képest.

Amiről hallgattunk, azt regények és szemtanúk beszámolói segítségével próbáltam megérteni. Ugyanolyan elgondolkodtató volt. A dokumentumok, amelyek ma már bőségesen állnak rendelkezésre, akkoriban ritkaságszámba mentek: az első archívumsorozat, amiről hallottam, 1960-ban érkezett Kölnbe. Mein Kampf volt a címe. Bár nagyon felhígították, de még így is nagy botrányt kavart a megjelenése, és a tizenhat éven aluliak számára tiltott volt, akárcsak a „meztelen” filmek.

De mindez nem adott elegendő magyarázatot a hiányodra, és arra, miért nem tudtunk egymással kommunikálni. A kommunikációra való képtelenségünkre, amely egyre inkább megszokottá vált. Az olvasási kényszerem, hogy megtudjam, mit éltél át, összekapcsolódott a „koncentrációs tábor jelensége” körüli szóáradattal, amelynek hatására észrevétlenül eltávolodtam tőled. Integráltam magam a „deportáltak” arctalan tömegébe, ám ezzel elvesztettem azt a sajátosságot, ami korábban olyan egyedivé tette a te történetedet. Az egyre növekvő „intellektuális” tudásom a táborok „tapasztalatáról” megadta a választ arra a kulcsfontosságú kérdésre, amit a gyerekek általában a szüleiknek tesznek fel: „Ki vagyok én?” A válasz, amellyel sokáig, túl hosszú ideig éltem, mindig így hangzott: „Auschwitzból származom, ott kezdődött a történetem, ott szövődött az életem, ott épült a személyiségem, és oda nyúlnak vissza a gyökereim.”

Még egyszer: az, ami kínzott, háttérbe szorított minden mást. Referenciákra, támpontokra volt szükségem, mert nem tudtam, ki is vagy valójában: a hallgatás – a tiéd és a családodé – még mindig rátelepedett az életed minden területére, ami az én életemet a szó szoros értelmében lehetetlenné tette. Mielőtt jobban megérthettem volna, mi történt veled, két nagy válságot kellett leküzdenem: a katasztrofális kamaszkort és az 1964-es esztendőt.

Kölnben sötétnek tűnt a jövőd. Láttad magad öregen és magányosan, és ez a látomás megrémített. Új otthont szerettél volna teremteni, és mindenekelőtt életet akartál adni. Ha lehetséges, egy olyan kislánynak, akit az eltűnt lány után Lydiának nevezhetsz, végső kárpótlásként a múltért.

Néhány fájdalmas kudarc után a családod talált egy férjet neked – egy apát a jövőbeli Lydia számára – az Egyesült Államok egy távoli szegletében. Amikor ez a terv valóra vált, valószínűleg nem voltál elég erős ahhoz, hogy őszintén elmondd nekem; másoktól vártad, hogy felvilágosítsanak, és különféle szempontokból megindokolják ezt a döntést.

Még most is látom magunkat, ahogy ott ülünk az asztal körül a nappaliban: mi ketten, az anyád és a mostohaapád. Az utóbbi viccelődve kérdezgetni kezdett, a te jelenlétedben, hogy mit szólnék hozzá, ha újra férjhez mennél. Te hallgattál, és nem tűntél túl lelkesnek. Nagyon szomorú volt ez az egész; mintha egy olasz film jelenetében lettünk volna. A világ a feje tetejére állt. Röviden: az engedélyemet kérték ahhoz, hogy újraházasodj, és tízezer kilométerre költözz tőlem.

A beszélgetés kezdetétől fogva tudtam, hogy ez nem vicc, és a döntés valószínűleg már megszületett. Belül remegtem, mint a kocsonya, mégis azt találtam mondani, hogy amíg nem veszítelek el téged, nincs más választásom, mint elfogadni a helyzetet. Így csak annyi reményem maradt, hogy a legjobb esetben évente egyszer találkozhatunk, hiszen az 1960-as évek elején az Amerikába való utazás luxusnak számított. Még most is megráz és felháborít az, hogy akkoriban képtelen voltam panaszkodni, és nem is tudatosult bennem, hogy mennyire nem számított, mi lesz velem.

A beleegyezésemre volt szükségük egy szenvedély nélküli „kényszerházassághoz”. Tehetetlenül dühöngtem amiatt, hogy ezek a „racionális” emberek nem bírták elviselni, hogy szabad vagy, és a saját életedet éled, és különösen azokra haragudtam, akik elszakítottak tőlem. Harmincöt évvel később még mindig azon gondolkozom, hogy talán titokban remélted, hogy kényszerítő eszközökhöz folyamodok, például produkálok egy epilepsziás rohamot, vagy tombolni kezdek, ami arra kényszeríthetne téged, hogy önálló döntést hozz, hogy megmutasd: itt rólam is szó van. Én azonban hallgattam, és ezt nem tudom megbocsátani magamnak – de rád is dühös voltam, nemcsak önmagamra. A migrén mellett talán azt a képességemet is tőled örököltem, hogy mindig magamat tegyem a második helyre?

Tehát elmentél, és férjhez mentél. Amikor 1963 nyarán meglátogattalak, már megszületett a kishúgom, Lydia. Távol voltunk egymástól: alig találkoztunk, nemhogy beszéltünk volna. Egyedül sétáltam. Egyedül mentem moziba vagy bowlingozni. Olvastam a szobámban.

Fáradt voltál, nehezen jöttél helyre a szülés után, ráadásul gondoskodnod kellett a kisbabáról is. Egy kis házban éltél a férjeddel és a kislányoddal – akkoriban még nem tekintettem őt a húgomnak – a Közép-Nyugat egyik távoli városkájában, Frederickben, Oklahoma államban, 350 kilométerre északnyugatra Dallastól. A városka egyetlen hosszú utcából állt, háromezren lakták, volt harminc temploma, egy mozija, egy uszodája, és a sivatag. Amennyire láttam, a társasági élet abból állt, hogy a szomszédok meglátogatták egymást, sütögettek a kertben, és megcsodálták egymás hűtőszekrényét.

Nem értettelek, és az egyetlen mód, amivel ki tudtad fejezni a szeretetedet, az ajándékozás volt. Így aztán van egy Parker tollam, amit tőled kaptam, és amit még mindig használok.

Az Egyesült Államokban

Úgy tűnt, vicces és okos férjed törődik veled. Velem is kedves és figyelmes volt, de amikor téged néztelek, ebből nem láttam semmit.

Miután kudarcba fulladt a kölni találkozónk, nem fűztem nagy reményeket az amerikai úthoz sem. Nem sejthettük, hogy ekkor látjuk egymást utoljára. Amikor kikísértél a repülőtérre, szomorú és zaklatott voltál, és vigasztalóan átkaroltalak. Azt hiszem, azt ígértem, hogy majd visszajövök – nem mintha ez rajtam múlott volna. A szavak zsongtak a fejemben, és nagyon igyekeztem, hogy visszafojtsam a zokogást, ahogyan te is. Amikor eljött a búcsú pillanata, az ajkam remegett, és csak annyit mondtam: „Majd találkozunk.” Még mindig fáj, hogy akkor nem tudtam kimondani, mennyire hiányzol, és mennyire vágytam arra, hogy jobban megismerjelek.

***

Köln, 1964. július

A mozdony már duruzsol, anyám készen áll az indulásra. Ahhoz, hogy a peronra jusson, egy hosszú folyosón kell végigmennie. Az ajtóban áll, én pedig utánanyúlok. Végigmegy az előcsarnokon, én pedig igyekszem visszatartani. Ahogy távolodik, egyre halványodik az alakja. Hívom őt, mire megfordul, és halványan elmosolyodik.

Ruth a kölni nyaralásunk alatt közölte velem Elsa halálhírét és azt, hogy Wichita Fallsban temették el. Bár mindent megtettem, hogy elfelejtsem, már hónapok óta tudtam, hogy rákos. A leveleiben beszámolt arról, hogy hetente többször kell „sugárterápiás” kezelésre mennie, mert cisztákat találtak a testében. Az apám, ezúttal a feladatának megfelelően, igyekezett felkészíteni az elkerülhetetlenre. Az esemény túlságosan súlyos és jelentőségteljes volt ahhoz, hogy felfogjam, ezért mentálisan töröltem.

Amint az „eseményt” bejelentő távirat a kezemben volt, már nem volt több színjáték. Bárcsak soha ne hangzottak volna el azok a szavak! De már nem tehettem semmit. Megtörtént.

Ilyen helyzetben természetesen mindenki megpróbálja felidézni az elhunytat az emlékeiben, és én sem voltam kivétel. De azt tapasztaltam, hogy már csak a hangja maradt meg bennem. Talán a halála miatt voltam annyira dühös rá, amiért ilyen végérvényesen elhagyott engem? A halála, amely tőlem tízezer kilométerre történt, eltávolította tőlem, absztrakttá tette őt. Elsa halálát csak harminc évvel később tudtam meggyászolni, és akkor leltem békére, amikor megláttam egy fotót a sírjáról a húgom iratai között.

De azon az éjszakán, az első éjszakán, amikor „árván” maradtam, a harag mentett meg az őrülettől: a „rendes” emberek ugyanis, akiket – jogosan vagy jogtalanul – részben hibáztattam ezért a káoszért, most azt akarták, hogy imádkozzak, és köszönjem meg Istennek, hogy elvitte anyámat, aki sosem akart szándékosan rosszat senkinek. Ruth is ezt várta tőlem; nem tudom, azért volt-e, hogy lefoglaljam a gondolataimat, vagy hogy tiszteletben tartsam az emberek kívánságait, vagy pedig mert ő maga is hitt ebben.

Felháborodva és undorral telve az egész helyzet abszurditása miatt átkoztam mindenkit, Ruth kivételével, és megtettem, amit kértek. Utoljára tettem be a lábamat egy zsinagógába: azok a groteszk, éneklő öregemberek, akik előre-hátra ringatóztak, mint az őrültek, semmit nem tettek annak érdekében, hogy felébresszék bennem a hitet, amely már régen elveszett bennem.

***

Az anyám, Elsa korai halála paradox hatást váltott ki. Átváltozott, szentté vált, egy varázslatos és megfoghatatlan személlyé. Úgy tűnt, hogy most ő foglalja el azt a szimbolikus helyet a családban, amelyet korábban a kis rózsás pofijú Lydia töltött be, és egy láthatatlan kört vontak köré, ami az emlékét volt hivatott őrizni. Én nem tartoztam bele ebbe a körbe, csak az anyja és az apósa, engem kizártak belőle: még a gyászukban sem osztozhattam. Másoknak akarták megmutatni a szenvedésüket? Ez a befagyott, testtelen tárgy, amit az én elhunyt anyámként mutattak be, csak egy képzelt mauzóleum volt. Nem akartam ezt, gyűlöltem; mindent elrejtett, ami élő és spontán lehetett volna anyámban, és csak még elviselhetetlenebbé tette azokat a titkokat, amik továbbra is velünk maradtak, és ugyanúgy távol tartottak tőle, mint az életében.

Részben tizenéves lázadásként, de főként azért, hogy ne veszítsem el azt a kapcsolatomat Elsával, amely az idő előrehaladtával egyre értékesebbnek bizonyult, szembeszálltam ezekkel az egyszerűsítő ábrázolásokkal és azokkal, akik ezt képviselték. Hamarosan rájöttem, hogy egy sűrű, meghatározhatatlan bűntudatmassza tartott össze minket, családtagokat, engem is beleértve. A bűntudat, hogy nem úgy élte túl, ahogyan szerette volna. A bűntudat, hogy nem kellett odamennie, ahonnan olyan sokan nem tértek vissza: Lydia, Rosa, David, a nagyapám és mások, akikről nem beszéltünk, és ezt a csendet egyre nehezebb volt elviselni.

Nem voltam jobb vagy „tisztább lény” a többieknél. Egyedül harcoltam, dühödten, szenvedély nélkül, hogy életben tartsam az Elsáról őrzött emlékemet, ami egyáltalán nem felelt meg ennek az aranykeretes ikonnak.

Ami a deportálását illeti, egyre többet értettem meg abból, amit tanultam: tanúvallomásokat olvastam, és fényképeket, filmeket néztem. Keringett az a sokkoló film, amit angol riporterek forgattak Belsenben, ahol a halomra dobált holttesteket buldózerrel tolták a tömegsírokba, akár a szemetet. Feltettem magamnak azt a kérdést, amely valószínűleg minden túlélő gyermek életét titokban nyomasztotta: „Mit kellett tennie ahhoz, hogy túlélje ezt?” Egyszer az örökséggel kapcsolatban veszekedtünk a nagyanyámmal, aki azt találta mondani, hogy Elsa „nem azért rohadt Auschwitzban”, hogy én aztán „azt tegyek vele, amit csak akarok”. Örökségképpen részesedtem a nyugdíjból, amelyet Elsa a szövetségi kormánytól kapott a háborús károkért járó kártérítésként. Németül Wiedergutmachungnak nevezték. Szó szerint azt jelenti: „jóvátétel mindenért”.

Nem tudtam eldönteni, hogy a nagymamám szavainak eleganciája mögött az „Auschwitz” szó általános értelemben utal-e a „deportálásra”, vagy Elsát valóban ott tartották fogva. Miközben mentálisan feljegyeztem, nem bonyolódtam bele túlságosan. Számomra túl erőszakosnak tűnt Elsát ilyen kontextusban elképzelni, számára pedig túlságosan lealacsonyítónak.

***

Különböző, véletlenszerű következtetések és valószínűtlen összefüggések során sikerült egy árnyaltabb és megnyugtatóbb képet alkotnom az anyámról. Ez fokozatosan történt, mint a nyomáscsökkenés.

Az első dolog, ami feltűnt, az az ellentmondás volt, ahogyan az emberek az anyámról beszéltek. Az édesapámtól és az anyám testvéreitől azt hallottam, hogy jó zenész volt, mégsem láttam őt sosem hangszeren játszani. Jó hallása volt, és jól énekelt. Az otthonunkban hallottam először klasszikus zenét: Smetana Moldváját, Beethoven Ötödik szimfóniáját és Mendelssohn e-moll hegedűversenyét. Azt már korábban is tudtam, hogy volt egy hegedűje, amit aztán egy megkarcolódott, horpadt tokban magammal is vittem az Egyesült Államokba Lydia születése után.