A fordítás alapjául szolgáló mű:

Judy I. Lin A Venom Dark and Sweet

Copyright © 2022 by Judy I. Lin

Published by arrangement with Feiwel & Friends,

an imprint of Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved.

Borítóterv © Rich Deas, Kathleen Breitenfeld

Borító illusztráció © Sija Hong

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 648 8

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztés és előkészítés Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Lektor Torma Laura

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Férjemnek: a te szereteted segített át

a legnehezebb időszakokon

Első fejezet

KANG 康

Kang kisfiú korában arról álmodozott, hogy visszatér a palotába.

Küldöttség érkezne Lǜzhouba, üde színfoltként a szürke égbolt és a fekete sziklák előterében. A zenészek vidám, lelkesítő dalokat játszanának, zászlók lobognának a szélben. A gyaloghintóból kék ruhás udvari tisztviselő lépne a homokos partra, ahol ezek az álomképek rendszerint játszódtak, és egy hímzett tekercset bontana ki: a császár rendeletét. A családját megkérnék, hogy térjen vissza Jiába, visszakapják régi pozíciójukat, ő pedig a palotában lakó gyerekek között folytathatja az életét.

Ám nem érkezett semmiféle küldöttség, és ezek a gyerekkori álmok mind ködbe vesztek. Az emlékek csak most térnek vissza hozzá, ahogy itt várakozik a fenséges kapu előtt. A régmúltból felbukkanó képek az elevenébe vágnak, mint azok a déli szelek annak idején, megtöltve az orrát a só illatával. Persze tudja az igazat: gyerekkori otthona már nem létezik. Nincs többé az özvegy császárné, aki azt kérné a konyhától, hogy hozzanak nekik még egy tál nyalánkságot. Nincs császár nagybácsi, aki bemutatja a kalligráfia fogásait a kifeszített vásznon. Nincs hercegnő, aki egy újabb értekezést mondana fel valami tárgyalásról a tanítója előtt. Kang nyílzáporban tért vissza, hazugságokon és pusztuláson kívül semmit sem hozott magával. Mindegy, mennyire szeretne mást tettetni, benne volt a keze mindenben, ami ezután történt.

A lova halkan felnyerít, és meglöki a mellette állót. Az állat érzékeli a változást a levegőben, azt, hogy másfelől fúj a szél. Kang azt hitte, a hatalomátvétel véresebb lesz. Vérre és tűzre számított a tanítóitól hallott történetek és a tíz évvel korábbi eseményekről töredékesen megmaradt saját emlékei alapján. Ehelyett azt látta, hogy a katonák szétszélednek egész Jiában, minden zegzugát betöltik, akár a víz a kiszáradt folyómeder repedéseit. Dàxī fővárosa felszívta őket az éjszaka folyamán, miközben az ég kifakult, és új nap virradt az alvó városra.

A kapu kinyílik előtte. Kang belovagol apja emberei kíséretében. Katonák sora áll vigyázzba, a városi őrség fekete egyenruhájában. Szabadon hagyták nekik az utat, és a katonák meghajolnak, ahogy elhaladnak előttük. Nem hallatszik csatazaj, sem egymásnak csapódó acél zengése. Csak a várakozás súlya telepedik rájuk, a közeledő változásé.

Amikor találkozott az apjával a teaházban, a tábornok csupa mosoly volt, az arca kipirult a bortól. Hátba veregette a fiát, és azt mondta neki, derekasan elvégezte a rábízott feladatot. Mint egy jóravaló fiúgyermek és kiváló katona. Habár Kang szívesen élvezné apja elismerésének melegét, még mindig feszeng valamennyire. Olyan ez, mint valami viszketés, amit sehogyan sem tud megvakarni. Zhen hangja suttog a fülébe: A sok csalárdság gyümölcsöt hoz, de milyen áron? Azt hitte, a hercegnő a színlelt eljegyzésükre gondol, de Zhen az arcába nevetett, amikor Kang ezt mondta.

Az egyik gyalogos katona előrelép, hogy megfogja a lova kantárját, és Kang leszáll a nyeregből. Egy tisztviselő üdvözli kurta meghajlással az igazságügyi minisztérium fekete-zöld színű ruhájában, és Wang Li néven, Sù kormányzójaként mutatkozik be. Bemennek egy oldalajtón, és felsietnek az ígéretes jövő udvara mellett húzódó magas falba rejtett keskeny lépcsőn.

– Kǎiláng tábornoka! – jelenti egy hírnök a távolban, mire felmorajlik a tömeg. Az éljenzés visszhangot ver a kőátjáróban.

– Szeretném kiterjeszteni személyes üdvözlésemet rád is, herceg. – A kormányzó a lépcső tetejéről mosolyog le rá, és int, hogy menjen közelebb. – Üdvözöllek újra Jiában.

A megszólítás hallatán Kangnak végigfut a hátán a hideg. Herceg…

De a gondolatot elűzi mindaz, ami rá vár odalent az udvarban. A magasból látja, hogy az udvari tisztviselők egybegyűltek az örök fény csarnokához vezető lépcső alján, a palotaőrök vörös és a városi őrök fehér egyenruháinak tengerében. Van, aki zavartnak tűnik, mások pedig máris a földre borultak buzgóságukban, hogy tiszteletüket fejezzék ki a leendő császár előtt. Kangtól balra a hosszan elnyúló falon íjászok sorakoztak fel, és hasonló imbolygó árnyakat lát a túlsó fal teljes hosszán is. A lent várakozók számára nyilvánvaló a jelenlétük, amely a tábornok hatalmára figyelmezteti őket.

A tábornok a lépcső tetején áll páncélzatban, teljes harci díszben. A sisak ívétől kezdve fényes csizmájáig feketében és aranyban ragyog. Zhou kancellár a jobbján áll, hivatalos udvari öltözékben. Nem is kérdés, ki termett uralkodásra, és ki az, aki a trónra segítette.

Kang apja felemeli a kezét, és a katonák éljenzése azonnal elhallgat. Fél térdre ereszkedve tisztelegnek, összehangolt hullámzásként. Az udvar eddig bizonytalankodó tagjai is letérdelnek, követve társaik példáját. Kang azonban emlékezetébe vési ezeket az arcokat, és pontosan tudja, a kancellár is megjegyzi, ki hogyan reagált. Ki az, aki elsőként hajolt meg, és kik vonakodtak.

A tábornok leengedi a karját, és a hírnök megint előrelép.

– Álljatok fel, és hallgassátok a régens szavát, aki hamarosan nagyszerű birodalmunk trónjára emelkedik.

A katonák hangos dárdakoppanás közepette ismét vigyázzba állnak, amitől szinte megrázkódnak az udvar falai. A tisztviselők is feltápászkodnak.

– Egyesek számára talán meglepetés, hogy visszatértem – zeng Kǎiláng tábornokának hangja a tömeg feje felett. – Oly sok évvel ezelőtt önként vonultam száműzetésbe, hogy nagyszerű birodalmunk dicsősége belső viszályok nélkül ragyoghasson tovább. Nem lehetünk erősek, ha belső harcok dúlnak országunkban. Úgy hittem, ezzel esélyt adok a fivéremnek, ehelyett azonban arra törekedett, hogy Dàxīt romlásba döntse.

Apám mindig is értett a hatásos szónoklatokhoz, köztudottan fel tudja tüzelni követői vérét, amikor arra buzdítja őket, hogy a nevében harcoljanak.

– Hatalmas becsvágyától elvakítva sosem hitte, hogy egy az övéi közül ellene fordulna. A hercegnő, akit felnevelt, megmérgezte a saját apját, és megkísérelte eltüntetni az udvarból azokat, akik az útjába álltak, hogy megszilárdítsa a hatalmát. Most engem bíztak meg azzal, hogy helyreállítsam a Li név becsületét, és igazságot szolgáltassak a fivérem halála okán.

A tábornok szenvedélyes beszéde felkorbácsolja az egybegyűltek indulatait: már képtelenek mozdulatlanul állni és némán hallgatni. Suttogni, zúgolódni kezdenek maguk között e kinyilatkoztatás hallatán. Kang érzi, hogy többen is őt nézik, és minden erejét összeszedi, hogy arca szenvtelen maradjon, bár nyugtalansága egyre nő.

Egy lánytól hallott a méreg összetevőiről, és arról, hogy az Lǜzhouból származik. A hercegnő megpróbálta eltitkolni apja halálát a nép elől. Kang csak egy szeletét pillanthatta meg apja tervének, és a tábornok nem volt hajlandó válaszolni a méreg eredetét firtató kérdéseire.

Kang belenéz a kancellár szemébe, mire a férfi halványan rámosolyog, majd visszafordul az udvar felé.

A kétely ismét felüti a fejét, és egyre jobban gyötri Kangot. Számít, ha az apja szolgáltatta a mérget? A császár már nem él, a hercegnő messze jár, a trón üres, és várja az új uralkodót. De odabent továbbra is égeti a kérdés: Vajon az apja adta ki a parancsot?

– Újra elhozom a békét és bőséget Dàxība. Kigyomlálom az árulókat, a hitszegőket – jelenti be a tábornok nagy hévvel. – Kezdve a palotával. Az áruló hercegnő és a kedvenc shénnóng-túja elmenekült a palotából, de nem sokáig lesznek szabadok. Az igazságügyi minisztérium visszahozza őket.

Zhou kancellár ekkor előrelép és kijelenti:

– Legyen meg Dàxī császár-régensének akarata!

– Legyen meg Dàxī császár-régensének akarata! – visszhangozzák az alattvalók, és ismét letérdelnek, hogy hallhassák az isteni parancsot.

Kang lehajtott fejjel, arcát a kíváncsi tekintetek elől elrejtve érzi, hogy az ajka mosolyra húzódik.

Ning tehát él.

Második fejezet

NING 寧

Anyám azt mondta, a világ a sötétségből emelkedett ki. Abból a nagy, mindent megelőző semmiből jött létre a tudat, és az első istenek felébredtek az álmukból. Előjött a Nagy Istennő, és feltörte a sötétséget, akár egy tojást. A fivérével elválasztották egymástól az eget és a földet.

Sose feledjétek, mondta nekünk. A világ egy álommal kezdődött. Az életünk is ugyanilyen. Álmodjatok tovább, leányaim! A világ hatalmasabb, mint sejtitek.

Napfény szűrődik át a felettem szétterülő lombkorona levelei között, amelyek kissé zörögnek a szellőben. A levegőnek kellemes nyári illata van, de én elakadtam valahol az alvás és az ébrenlét határán. Mintha elfelejtettem volna valami fontosat, és hiába nyújtózom, sehogy sem érem el. Valami megrázkódik alattam, amitől felriadok, de túl hirtelen ülök fel, és megszédülök.

Fák suhannak el mellettem. A kezem durva szövethez ér, a pokróchoz, amely lecsúszott rólam, amikor megmozdultam. Oldalra fordulok, és ekkor ráeszmélek, hogy egy szekéren utazom. A húgom ott ül velem szemben, a szemét lehunyja, az ajka mozog. Ismerem ezt az arcát: valami különösen nehéz feladványon dolgozik. Valamiféle hímzésmintán, vagy az apánk raktárában fellehető alapanyagokat veszi leltárba. De ekkor kinyitja a szemét, és a tekintetünk találkozik. Odakúszik hozzám, és letelepszik mellém.

– Felébredtél – mondja Shu megkönnyebbülten, és mielőtt megakadályozhatnám, odakiált a bakon ülő két alaknak. – Felébredt!

Akaratlanul is elkapom Shu karját, hogy érezzem, tényleg valóságos. Tudnom kell, hogy nem álmodom, nem a Jáde folyón lebegő csónakban alszom, és még mindig próbálok hazatalálni. Vagy ami rosszabb, a palota tömlöcének padlóján heverek, és várom a kivégzésem reggelét. Ezek a kellemetlen gondolatok elűzik a nap hevét, és fázni kezdek. Shu lenéz a kezemre, majd rásimítja ujjait az enyéimre.

Már nyitná a száját, hogy mondjon valamit, de ekkor a szekér nagyot zökkenve megáll, és mindketten előrebukunk. Az egyik alak átlendül a bak támláján, és odaguggol elénk. A széles kalapkarima árnyékot vet az arcára. Csak akkor ismerem fel az arcot, amikor az illető felnéz ránk – megkapó vonásait, amelyekről a költők ódákat zengnek szóvirágokkal teletűzdelt verseikben, amelyeket most már én is ismerek. Ezt a valakit akár barátomnak is merném nevezni.

Zhen, Dàxī hercegnője egyszerű, barna tunikát visel, a haját hosszú fonatban fogta hátra. Mögötte a kocsist is felismerem – Ruyi az, a testőre, ugyanolyan barna holmiba öltözve. Úgy néznek ki, mint két gazda, akik épp most térnek haza a földeken töltött nehéz nap után.

Ruyi biccentéssel veszi tudomásul, hogy ébren vagyok, majd visszafordul, megrántja a gyeplőt, a nyelvével csettintve jelez a lónak, hogy indulhat.

– Hogy érzed magad? – kérdezi Zhen. Shu szintén átható tekintettel figyel, és a rettegésem ismét felerősödik.

Megrázom a fejem, még mindig szédülök egy kicsit, és próbálok emlékezni.

– El kell mondanotok, mi történt.

A képek kéretlenül villannak fel lelki szemem előtt. A kancellár vészjósló arca, amint épp kimondja felettem a halálos ítéletet. Shu hímzésén a bazsarózsa élénk színű szirmai. Ahogy a húgomat kergetem a sötét erdőben. Az apám, ahogy a testem fölé hajolva sír. Az aranykígyó lefelé ereszkedő formája, és kegyetlen méregfogának villanása… És a vérvörös szempár.

Hirtelen éles fájdalom hasít a szemöldököm között a koponyámba, felszisszenek, és összegörnyedek.

A gyötrő fájdalom futótűzként terjed a testemben, és kiolt minden gondolatot. Halványan érzem, hogy valaki hozzám ér, segít lefeküdni, ahogy a fájdalom újra meg újra lecsap rám. Egy ideig sodródom benne. Percekig vagy órákig? Nem tudom. Aztán végre apránként enyhül a fájdalom. Majd lassan visszatalálok önmagamba, és ülő helyzetbe tolom magam.

– Tessék, igyál egy kis vizet! – Valaki flaskát nyom a kezembe, én pedig a számba csurgatom a hűs vizet.

– Három nap, három éjjel aludtál. – Shu egy keszkenőt nyújt felém, hogy megtöröljem az arcom. Látom rajta, hogy aggódik. – Magas volt a lázad, és apánk megpróbálta a legjobb tudása szerint megszüntetni a fertőzést. Valószínűleg valamennyi még maradt benned…

Kihúztam Shut a sötétségből, de én magam belezuhantam, és semmire sem emlékszem abból, ami utána történt.

– Apánk… hol van? – Félretettük a nézeteltéréseinket, hogy megmentsük Shut, együtt. De lenne mit kérdeznem tőle. Róla és anyánkról, az életükről a palotában. Arról, hogy mit adott fel, hogy új életet kezdjen Xīnyìben. Mindezt egészen addig sosem értettem, míg el nem jutottam Jiába.

Shu mintha nem szívesen válaszolna.

– Miután elvesztetted az eszméletedet, apánk értesítette a falut, hogy rosszabbodott az állapotom, és nem tudja megtenni a napi körútját. Wu kapitány eljött megnézni, hogy vagyok, és hogy figyelmeztessen is.

Apánk egyszer megmentette a kapitány életét egy csúnya esés után. Wu kapitány mindig jóindulattal volt irántunk, megpróbált nekünk kiegészítő fejadagot csempészni, még akkor is, ha apánk általában visszautasította a segítséget.

– Figyelmeztetett minket, hogy hamarosan katonák jönnek Nánjiāngból, mert a kormányzó parancsára téged keresnek. Apánk megengedte neki, hogy átkutassa a házunkat, míg én az ágyamban rejtegettelek. – Shu ajka megremeg, ahogy felidézi az emléket. Előrenyúlok, és megragadom a húgom kezét, mert tudom, hogy mindezt borzalmas lehetett átélni.

– Édesapátok később megkeresett minket – veti közbe Zhen. – Azt mondta, ideje indulnunk. Tőle kaptuk a ruhát és a szekeret, és azt mondta, ha megjelennek a katonák, az ellenkező irányba küldi őket.

– Miért nem jött velünk? – szegezem neki a kérdést. – Veszélybe kerül!

Zhen összenéz Shuval. A meghitt gesztus láttán ingerültség támad bennem. Valamit tudnak, amit én nem. Mi az, amit szerintük el kell titkolniuk előlem?

– Nem akart jönni – feleli végül Zhen. – Azt mondta, gondoskodnia kell a betegeiről.

Hát persze. A betegei. A kötelezettségei.

– Megpróbáltam rávenni, hogy jöjjön – teszi hozzá Shu, de ahelyett, hogy ezzel megnyugtatna, még jobban felingerel. Mindig igyekszik a legjobbat meglátni másokban, még akkor is, amikor továbbra is csalódást okoznak. Persze nem rá kellene irányulnia a haragomnak, mégis…

– Falu a láthatáron! – kiáltja Ruyi hátra a bakról, megzavarva a feszült pillanatot.

Zhen visszamászik mellé, míg Shu kíváncsian pillantgat előre, magamra hagyva a kérdéseimmel és sötét gondolataimmal.

Az oldalvást beeső délutáni napfény nem vetül a nyüzsgő falura. Csak ijedt csirkék rohannak át előttünk az úton, amikor behajtunk a kapun. Tenyérnyi udvarokat körülölelő, sárból tapasztott házak mellett haladunk el, amelyeket fakerítés választ el a főúttól. Egyetlen nőt látunk odakint, aki épp a mosott ruhákat teríti ki a kifeszített kötélre, ezért Ruyi odamegy hozzá, hogy beszéljen vele. A helyi fogadó címével tér vissza. Amikor visszapillantok a szekérről, látom, hogy a nő utánunk bámul, de amint észreveszi, hogy figyelem, elkapja a fejét.

Ruyi végigvezeti a lovat egy másik úton, és behajt egy széles udvarra a kitárt kapun át. A falról lógó tábla csak annyit árul el, hogy ez a fogadó, de a hivatalos nevét sehol sem látom. Egy idősödő férfi jön ki, és mosolyogva üdvözöl minket, majd kiveszi Ruyi kezéből a gyeplőt.

Hátul lecsusszanok a szekérről, de a lábam majdnem kimegy alólam. Nekidőlök a jármű oldalának, míg visszanyerem az egyensúlyomat. Ha három nap, három éjjel aludtam, az megmagyarázza az ólmos fáradtságot… és gyomrom korgását. Zhen vidáman elbeszélget az idősebb asszonnyal, aki szintén kijött egy tál édességgel köszönteni minket. Hallom, ahogy a hercegnő azt meséli, hogy Yěliŭ felé tartó zarándokok vagyunk, oda tartunk, mert lerónánk tiszteletünket a nyugat Smaragd Teknőce előtt.

Most már látom, hogy Xìngyuánban vagyunk, ez a falu közvetlenül a Yěliŭba vezető hegyi hágónál helyezkedik el. Kétnapi járóföldre vagyunk az otthonomtól, de itt még sosem jártam. Zhen biztosan Wenyi levelének útmutatását követte, ahogy eredetileg tervezte. Segítséget fog kérni. Hálás vagyok, hogy előbb segített eljutni a falumba, félretéve a terveit, hogy megmenthessem Shut. Nem hagyott minket hátra, pedig könnyedén megtehette volna.

– Hadd nézzem meg a sebedet! – Lép oda mögém Ruyi, és megtámaszt, amikor látja, hogy alig állok a lábamon. – Muszáj lecserélnünk a borogatást.

Amikor megemlíti, a karom sajogni kezd, mintegy emlékeztetőül. Odabicegek az ajtóhoz, amelyen Zhen és Shu már bement. Odabent egy faasztalokkal és padokkal berendezett tágas helyiségben találom magam. Ruyi a karomat fogva támogat, én pedig lerogyok a legközelebbi padra.

– Máris hozom a teát, kedves vendégeim – hajol meg előttünk az idős asszony, és Ruyi kimegy utána egy másik ajtón.

Lebámulok a kötésemre, eszembe jut a kígyó, ahogy belém mélyesztette a fogát, és a rémület, amikor visszatértem a testembe, és a bőrömön ott láttam a harapása nyomát. Különös vágyat érzek, hogy megnézzem, milyen most a seb.

Shu ott legyeskedik körülöttem, mert segíteni szeretne, de érzékelem a szorongását.

– Nem kell látnod. Ruyi majd segít – mondom neki, tudva, hogy a húgom nemigen bírja a vér látványát.

Megpróbál ellenkezni, de Zhen odahívja magához, ezért habozva, de végül magamra hagy.

Amikor Ruyi visszatér egy nagy tál gőzölgő vízzel és tiszta tépésekkel, a kötésem ép szélével már eltávolítottam a borogatáshoz használt pép maradványait, hogy megleshessem a sebet.

A karom egy részen rózsaszín és duzzadt, érintésre meleg. Két sebet látok rajta, ahol a fog átlyukasztotta a bőrömet, és kitépett egy darabot belőle, amikor lezuhantam a fáról az asztráltér világában, vissza a saját testembe. Régebben azt hittem, mint ahogy azt Yang intézőnek is mondtam, hogy nem tudok olyan mágiáról, amely valakit átjuttatna téren és időn.

Ezek a nyomok azonban másról árulkodnak. Sötétebb mágia is létezik, és mi még csak nem is sejtjük.

Ruyi segít kitisztogatni a sebeket. A fogamat csikorgatom az éles, szúró fájdalom miatt. Ruyi kimeri a másik tálban ázó gyógynövényeket, és ráhelyezi a karomra. Maró szagot árasztanak, mint az ismerős gyógyszerek – amiről apám jut eszembe. Visszanyelem a szomorúságomat, és azt mondogatom magamban, apám döntött úgy, hogy hátramarad.

Miután felkerült a borogatás és a kötés, a melegsége valamelyest enyhíti a sajgást. Kinyitom, majd becsukom a kezem, érzem, hogy a bőröm ellazul, majd megfeszül. Épp időben végzünk, mert a vendéglátónk bejön, hogy kihívjon minket vacsorázni a hátsó kertbe, ahol a kerítésre és felettünk a rácsozatra felfuttatott, megannyi színben pompázó gyönyörű rózsák vesznek körül minket. Tejfehér rózsák leheletnyi rózsaszín szegéllyel, élénksárga, öklömnyi virágok, és barackszínű futórózsák sok apró, bájos bimbóval. Az illat jól illik az étkekhez, mivel csiliszósszal elkevert fűszeres tésztát eszünk, rajta ropogós sertésbelsővel és babcsírával. A tésztához kis tálkákban savanyított káposztát és retket kapunk. Megosztozunk egy tál zhéěrgēnen is, ami egy olajban megpuhított fehér gumó. Édes íze kellemes ellenpontot alkot a sós, pácolt kolbásszal, amelynek zsírjában kisütik. Ennek a falunak az ételei jóval fűszeresebbek, mint amihez szoktam, bár ez nem meglepő, hiszen ez a vidék a csiliszeretetéről ismert Huá prefektúrával határos. Ho-yi és Ho-buo, a barátságos fogadósok többször is újratöltik csészéinket krizantémteával, és nem engedik, hogy az idősebbeknek kijáró tisztelettudóbb megszólítással illessük őket.

Amint tele a hasunk, mindenki korán visszavonul a saját szobájába, tudva, hogy holnap szinte az egész napot rá kell szánnunk arra, hogy felkaptassunk a hegyre Yěliŭ felé. Ho-buo felajánlja, hogy a szekerünkért és lovunk helyett ad két erős, teherbíró pónit, hogy azokkal vigyük fel a felszerelésünket és elemózsiánkat a hegyre.

Shu segít szorosabbra húzni a karomon a kötést, hogy az éjszaka folyamán ne csússzon le, de elkomorodik, amint meglátja a karomat, mintha maga a látvány is sértené.

– Mi a baj? – kérdezem gyengéden.

Még egyszer, utoljára ránt egyet a kötésen, hogy biztosan tartson, de nem néz a szemembe.

– Csak… nem tetszik, hogy megsebesültél miattam – suttogja.

A szívem elszorul az arca láttán. Az én lágyszívű húgom, aki mindig kész segíteni, és sosem akarja, hogy bárki is szenvedjen. Tudhattam volna, hogy felzaklatja a dolog. Még nem beszéltünk arról, mi történt, mielőtt visszajöttem, és mi történt azóta. De nem vagyok benne biztos, hogy készen állok erre a beszélgetésre.

– Újra itt vagyok. – Megvonom a vállam, próbálok könnyed hangot megütni. – És te is visszatértél, és engem csak ez érdekel.

Nagyot sóhajt.

– Bosszant, hogy nem tudtam segíteni neked, sőt még apánknak sem igazán tudtam segíteni, míg téged ápolt. – Felismerem a tehetetlenségét, mert én magam is éreztem. Fáj, hogy nem tudtam megóvni ettől.

– Ha nincs a hímzésed, nem jöttem volna rá, mi az ellenszer – emlékeztetem. – Okos vagy. – Fel akarom borzolni a haját. Kisebb korunkban ezzel szoktam bosszantani. Kitér a kezem elől, de legalább elmosolyodik.

Elfújom a gyertyát, és elalszunk, félretéve aggodalmainkat éjszakára. De megnyugtató álmok és boldog emlékek helyett azt álmodom, hogy egy vörös szempár figyel a sötétben.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif TC – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License