A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: After

Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc., 2014

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Orosz Klaudia

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-130-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Minden kedves olvasómnak, mérhetetlen szeretettel és hálával. Nagyon sokat jelentetek nekem.

Előhang

Az egyetem fontos része az életünknek. Meghatározza az értékrendünket, és megszabja a jövőnket. Olyan világban élünk, ahol az embereket jobban érdekli, hogy melyik egyetemre jártál, mint az, hogy mi a vezetékneved. Gyerekkorom óta arra tanítottak, sőt idomítottak, hogy az egyetemi tanulmányaimra készüljek. Elfogadtam, hogy a szent cél rengeteg tanulást, és már-már megszállott céltudatosságot igényel. A középiskola első napjától kezdve minden választott tantárgy, minden beadott dolgozat arról szólt, hogy egy nap bekerüljek az egyetemre. Méghozzá nem akármelyik egyetemre. Az anyám a fejébe vette, hogy a Washington Central Universityre kell mennem, ahová ő is járt, de nem fejezte be a tanulmányait.

Fogalmam sem volt, hogy az egyetemi élet a tanuláson kívül sokkal többről szól majd. Nem sejtettem, hogy néhány hónap múlva jelentéktelen kérdésnek tűnik, melyik szabadon választható tárgyat vegyem fel a tanrendembe az első félévben. Naiv voltam, és bizonyos szempontból most is az vagyok. Nem tudhattam, mi vár rám. A szobatársammal való találkozás az első perctől kezdve megrázó és zavarba ejtő volt számomra, és ez az érzés tovább fokozódott, amikor megismerkedtem a barátaival. Annyira különböztek mindenkitől, akit addig ismertem. Megbotránkoztatott a külsejük, és felfoghatatlan volt számomra, hogy mennyire nem törődnek a szabályokkal. Aztán hamarosan csatlakoztam az őrültségükhöz, és még élveztem is…

És ekkor lopakodott be a szívembe ő.

Hardin a legelső találkozásunk óta a feje tetejére állította az életemet, és erre a változásra nem készítettek fel a középiskolai szakkörök vagy a fakultációs tanfolyamok. Hirtelen úgy éreztem, mintha a tinikoromban látott filmek rólam szólnának, és a nevetséges sztorijaik az életem valóságává váltak. Másképp tettem volna valamit, ha sejtem, hogy mi következik? Nem tudom. Szeretnék őszinte választ adni erre, de nem tudok. Néha hálát érzek, mert elmerülök a szenvedély pillanataiban, csak őt látom, és az ítélőképességemet elhomályosítják az érzelmek. Máskor belém nyilall, milyen nagy fájdalmat okozott nekem. Sajnálom, hogy miatta elveszítettem azt a személyt, aki egykor voltam, és sosem felejtem a pillanatot, amikor úgy tűnt, hogy az egész világomat romba döntötte. Ilyenkor a válasz már nem olyan egyértelmű.

Abban viszont teljesen biztos vagyok, hogy semmi sem lesz olyan, mint régen, mielőtt Hardin berobbant az életembe és a szívembe. Mert most „utána” vagyok.

Első fejezet

Az ébresztő bármelyik percben megszólalhat. Fél éjszaka ébren voltam, forgolódtam, a tapéta mintáit tanulmányoztam, újra és újra átvettem magamban az első félév órarendjét és beosztását. Mások bárányokat számolnak, de én még ilyenkor sem tudok elszakadni a tervezgetéstől. Tizennyolc évesen életem legfontosabb eseménye előtt állok. Nem csoda, hogy izgulok.

Aztán meghallom anyám hangját a földszintről.

– Tessa!

Nagyot sóhajtva kikászálódom az ágyból, gondosan lesimítom a paplant, ráterítem és megigazítom az ágytakarót. Ez az utolsó reggel, hogy itt végzem el a szokásos napi teendőim egyikét. Mától kezdve máshol lesz a hálószobám és az otthonom.

– Tessa! – hangzik fel anyám újabb kiáltása.

– Fent vagyok! – szólok vissza. Hallom, hogy anyám a szokásosnál nagyobb zajjal csapkodja a konyhaszekrény ajtaját. Tehát ő is ugyanolyan ideges, mint én. A gyomromban görcsös csomó van, és a zuhany alatt imádkozom, hogy a nap folyamán enyhüljön ez a feszültség. Egész életemben erre a napra készültem, minden feladatot ezért végeztem el. Az első napom az egyetemen…

Az utóbbi években egyre növekvő izgalommal éreztem, hogy közeledik a pillanat. Hétvégeken tanultam, míg a többiek buliztak, ittak, vagy olyasmit csináltak, ami a tinédzsereket bajba szokta sodorni. De én nem ilyen voltam. Én voltam az a lány, aki a nappali padlóján ülve magolt, míg az anyja telefonon csevegett, vagy órákon át nézte a televíziós vásárlási csatornákat, hogy beszerezzen néhány holmit, amivel javíthat a külsején.

Sosem voltam még olyan boldog és izgatott, mint amikor megérkezett a levél a Washington Central Universitytől, és vele együtt az értesítés, hogy felvettek. Anyám sírva fakadt, és nekem úgy tűnt, hogy órákon át zokog. Nagyon büszke voltam, hogy a sok erőfeszítés meghozta a gyümölcsét. Bekerültem az egyetlen egyetemre, amelyre jelentkeztem, és az alacsony jövedelmünk miatt elég ösztöndíjat szereztem, hogy csak minimális diákhitelt kelljen felvennem. Egyszer megfordult a fejemben, hogy elmegyek Washingtonból, és máshová járok egyetemre. Az anyám elsápadt, amikor felvetettem neki az ötletet, és utána egy órán át járkált a nappaliban. Ezért gyorsan megnyugtattam, hogy nem gondoltam komolyan.

A zuhany egy kicsit enyhíti az izmaimban felhalmozódott feszültséget. Sokáig állok a forró vízsugár alatt, megpróbálom lecsillapítani a zaklatott elmémet, de közben annyira elmerülök a gondolataimban, hogy mire végre beszappanozom magam és megmosom a hajam, már alig marad meleg víz, hogy leborotváljam a lábam.

Magam köré tekerek egy nagy törülközőt, és közben hallom, hogy az anyám megint a nevemet kiáltja. Nem tud uralkodni az idegességén, de én nem fogok kapkodni, hanem gondosan megszárítom a hajam. Anyám aggódik az egyetemi kezdésem miatt, ám én már hónapokkal korábban megterveztem ezt a napot, óráról órára. Elég, ha egyikünk izgulja magát halálra. Mindent elkövetek, hogy ez ne én legyek, ezért ragaszkodom az eredeti beosztásomhoz.

A kezem kicsit remeg, amikor felhúzom a cipzárt a ruhámon. Engem nem érdekel a ruha, de az anyám ragaszkodott ahhoz, hogy ezt vegyem fel. Végre megnyerem a cipzárral vívott csatát, és a szekrényem mélyéről előveszem a kedvenc felsőmet. Miután felöltöztem, kicsit enyhül az idegességem, ám ekkor észreveszek egy szakadást a felső ujján. Visszadobom az ágyra, és belebújok a cipőbe, mert tudom, hogy az anyám türelmetlensége minden másodperccel fokozódik.

A barátom, Noah mindjárt itt lesz, hogy elkísérjen minket. Noah egy évvel fiatalabb nálam, de nemsokára betölti a tizennyolcat. Nagyon okos, és csupa ötös tanuló, mint én voltam. Izgatottan várom, hogy jövőre csatlakozzon hozzám a washingtoni egyetemen. Nagyon jó lenne, ha már most jönne, annál is inkább, mert senkit sem ismerek ott. Szerencsére megígérte, hogy meglátogat, amilyen gyakran csak tud. Most már csak egy rendes szobatársra van szükségem. Ez az egyetlen dolog, amit még szeretnék, és amit nem lehet befolyásolni a leggondosabb tervezéssel sem.

– Theresa!

– Jövök már, anya. Kérlek, ne hajtogasd a nevemet – kiáltok vissza lefelé menet. Noah az asztalnál ül, szemben az anyámmal, és a karóráját nézi. Kék pólója illik világoskék szeméhez, szőke haját gondosan megfésülte és bezselézte.

– Szia, egyetemista! – Ragyogó mosollyal üdvözöl, miközben feláll az asztaltól. Szorosan magához ölel, és becsukom a számat, amikor megérzem az erős parfümillatot. Igen, Noah néha túladagolja a kölnijét.

– Szia. – Én is mosolyogva üdvözlöm, és igyekszem elrejteni az idegességemet, miközben lófarokba fogom középszőke tincseimet.

– Azért még várhatunk néhány percet, amíg rendbe teszed a frizurádat – jegyzi meg halkan az anyám.

A tükörhöz lépek, és bólintok. Igaza van, ma a frizurám is legyen kifogástalan. Anyám persze nem felejtette el felhívni erre a figyelmemet. Igazán besüthettem volna a hajam, ahogy neki tetszik, egyfajta búcsúajándékként.

– Beteszem a táskákat a kocsiba – ajánlkozik Noah, és kinyújtja a kezét, mire anyám a tenyerébe ejti a kocsi kulcsait. Noah megpuszil, és a táskákkal a kezében távozik. Anyám követi.

Szemügyre veszem az elkészült frizurámat, és elégedetten állapítom meg, hogy a második próbálkozás jobban sikerült, mint az első. Közben a szürke ruhámon még egyszer végigsimítok a szöszhengerrel.

Miközben a telepakolt kocsihoz megyek, a gyomrom megint görcsölni kezd. Még jó, hogy egy kétórás út vár rám, és közben enyhülhet a feszültségem.

Fogalmam sincs, milyen élet vár rám az egyetemen, és magam is meglepődöm, amikor egyre gyakrabban merül fel bennem a gondolat: Vajon lesznek barátaim?

Második fejezet

Bárcsak elmondhatnám, hogy útközben megnyugtattak a szülőföldem ismerős tájai, vagy egyre erősödött bennem a kalandvágy, ahogy közeledtünk a washingtoni egyetemhez. De be kell vallanom, hogy egész idő alatt a megszállott tervezgetés lázában égtem, és szinte semmi másra nem tudtam figyelni. Nem is emlékszem, Noah miről beszélt, de az biztos, hogy igyekezett megnyugtatni, és helyettem is izgult.

– Itt is vagyunk! – tör fel az elragadtatott kiáltás anyámból, amikor egy nagy kőkapun át behajtunk a campusra. A valóságban is ugyanolyan impozáns, mint a prospektusokban meg az internetes oldalon, és azonnal lenyűgöz az elegáns kőépületek látványa. Több száz embert pillantok meg a hatalmas területen. Szülők és gyerekek búcsúzkodva ölelgetik egymást, büszke elsőévesek vonulnak, az egyetem egyenruhájában feszítve. Néhányan láthatóan eltévedtek, és zavarodottan keresik az úti céljukat. A campus mérete első látásra ijesztőnek tűnik, de remélhetőleg néhány hét után már otthon érzem magam itt.

Anyám ragaszkodik ahhoz, hogy Noah-val együtt elkísérjenek az elsőévesek tájékoztatójára. Sikerül mosolyogva végigülnie a három órát, míg Noah ugyanolyan figyelmesen hallgatja az információkat, mint én.

– Szeretném látni a kollégiumi szobádat, mielőtt elmegyünk. Tudnom kell, hogy elég színvonalas-e – közli az anyám a tájékoztató után. Kritikus szemmel méregeti a régi épületet, nem leplezve a rosszallását. Valahogy mindenben sikerül megtalálnia a legrosszabbat. Noah csak mosolyog, megpróbálja enyhíteni a feszültséget, és végül az anyám is felvidul.

– El sem tudom hinni, hogy egyetemista lettél! Az egyetlen lányomat felvették az egyetemre, és most egyedül lakik egy kollégiumban. Egyszerűen nem tudom elhinni – siránkozik a szemét törölgetve, de vigyázva, nehogy elkenje a sminkjét. Noah a táskákat cipelve követ minket, miközben a folyosókon bolyongunk, és a szobámat keressük.

– A B22 az, és ez a C épület – közlöm velük. Szerencsére észreveszek egy hatalmas B betűt az egyik falon. – Arra! – szólok nekik, amikor az anyám az ellenkező irányba akar fordulni. Örülök, hogy csak kevés ruhát, egy takarót, meg néhány kedvenc könyvemet hoztam magammal, így Noah-nak nem kell sokat cipelnie, nekem meg nem kell annyit pakolásznom majd.

– B22… – sóhajt fel az anyám. Túl magas sarkú cipőt húzott ehhez a sétához. A hosszú folyosó végén bedugom a kulcsot a zárba, és amikor az öreg faajtó nyikorogva kinyílik, az anyám hangosan felkiált. A szoba kicsi, és csak két ágy meg két szekrény van benne. Hamar rájövök, mi okozta anyám megdöbbenését: a helyiség fele valósággal ki van tapétázva olyan együttesek posztereivel, akiket nem is ismerek. Az arcuk csupa piercing, a testük szét van tetoválva. A poszterek alatt egy lány hever az ágyon. A haja élénkvörös, a szemét vastagon kihúzta fekete ceruzával, a karját színes tetoválások díszítik.

– Szia – üdvözöl, és elmosolyodik. Nem tudom, miért, de valahogy érdekesnek találom a mosolyát. – Steph vagyok. – A lány felkönyököl, mire a melle a fűzős topjához feszül, én pedig belerúgok Noah lábába, mert látom, hogy a szeme kigúvad a látványtól.

– Szia… Tessa vagyok – szólalok meg végül, de többet nem tudok mondani. Teljesen megfeledkezem a jó modoromról.

– Szia, Tessa. Örülök a találkozásnak. Isten hozott a washingtoni egyetemen, ahol a szobák kicsik, de a bulik hatalmasak. – A bordó hajú lány mosolya még ragyogóbb lesz, és a fejét hátravetve elneveti magát, amikor látja az elszörnyedt arcunkat. Az anyámnak leesik az álla, szinte a padlót súrolja, Noah pedig zavartan toporog. Steph feláll, odalép hozzám, és vékony karjával átölel. Egy pillanatra megdöbbenek a kedves gesztustól, aztán viszonzom az ölelést. Noah nagy robajjal ledobja a táskákat, én pedig abban reménykedem, hogy ez az egész csak egy tréfa.

– Gyere be! – kiáltja el magát a szobatársam. Az ajtó kinyílik, és két fiú sétál be rajta, mielőtt Steph befejezte volna az üdvözlést.

Fiúk egy lánykollégiumban, méghozzá az első napon? Talán mégis rossz döntés volt a washingtoni egyetem. Vagy ellenőrizhettem volna, hogy ki lesz a leendő szobatársam? Anyám arcán látom, hogy ő is hasonló gondolatokat forgat a fejében. Úgy fest szegény, mint aki bármelyik pillanatban elájulhat.

– Szia! Te vagy Steph szobatársa? – kérdezi az egyik fiú. Szőke haját egyenesen felfésülte, és barna csíkokat festett bele. A karja csupa tetkó, és akkora fülbevalókat visel, mint egy ötcentes.

– Ööö… Igen – nyögöm ki nagy nehezen. – A nevem Tessa.

– Én Nate vagyok. Ne legyél ilyen ideges. – A fiú kinyújtja a karját, és megérinti a vállamat. – Jól fogod érezni magad itt. – Az arca kedves és barátságos, a vad külseje ellenére.

– Kész vagyok, fiúk – jelenti be Steph, és felkap egy nehéz fekete táskát az ágyáról. Tekintetem a másik magas, barna hajú fiúra siklik, aki a falnak támaszkodva álldogál. Sűrű, hullámos fürtjeit hátrafésülte a homlokából, és a szemöldöke meg a szája tele van piercinggel. A fekete pólója után a karjára siklik a pillantásom, ami természetesen neki is szét van tetoválva. Ki sem látszik alóla a bőre. Feltűnik, hogy Stephfel és Nate-tel ellentétben ő a feketét, a szürkét és a fehéret kedveli. Tisztában vagyok azzal, hogy udvariatlanság így megbámulni valakit, mégsem tudok másfelé nézni.

Arra számítok, hogy ő is bemutatkozik, de nem szólal meg, csak bosszúsan elhúzza a száját, majd előveszi a mobilját a szűk fekete farmerja zsebéből. Egyáltalán nem olyan barátságos, mint Steph vagy Nate. Viszont sokkal jobban néz ki, és egyszerűen nem tudom levenni a tekintetem az arcáról. Aztán érzem, hogy Noah figyel, ezért másfelé nézek, és úgy teszek, mintha csak a megdöbbenéstől meredtem volna rá olyan sokáig.

De hát ez az igazság, nem?

– Viszlát, Tessa! – köszön el Nate, amikor mindhárman elhagyják a szobát. Kiengedem a levegőt, amit addig visszatartottam. Azt hiszem, bátran kijelenthetem, hogy még sosem éreztem magam ilyen kínosan, mint az elmúlt néhány percben.

– Új szobát kell keresned! – süvölt fel anyám, mihelyt becsukódik az ajtó.

– Nem lehet. – Nagyot sóhajtok, és igyekszem leplezni az idegességemet. – Nem lesz semmi baj, anya – próbálom megnyugtatni, pedig fogalmam sincs, hogy mi lesz. De egy biztos: nem akarom, hogy egy basáskodó anya jelenetet rendezzen az első napomon. – Nem hiszem, hogy Steph túl sok időt tölt majd a szobában – győzködöm anyát, vagy inkább magamat.

– Egy másodpercet sem fogsz a közelében tölteni. Azonnal szobát cserélsz valakivel. – Anyám kifinomult külsejéhez nem illik az arcáról sugárzó harag. Hosszú szőke haja oldalra van fésülve, és minden tincse tökéletesen áll. – Nem lakhatsz egy olyan nőszeméllyel, aki ilyen férfiakat enged be a szobába. Ilyen… punkokat.

Először anya szürke szemébe nézek, aztán kétségbeesett pillantást vetek Noah-ra.

– Anya, kérlek… Először várjuk meg, hogyan alakul a helyzet. Kérlek… – El sem tudom képzelni, mekkora felfordulást okoznék, ha az utolsó pillanatban egy másik szobatársat követelnék. És milyen megalázó lenne!

Az anyám még egyszer körülnéz a szobában, szemügyre veszi a Steph térfelén éktelenkedő posztereket, és a sötét színek láttán rosszallóan megcsóválja a fejét.

– Rendben – biccent végül, engem is meglepve. – De beszélnünk kell, mielőtt itt hagyunk.

Harmadik fejezet

Noah-val egy órán át hallgatjuk anya kirohanását a bulik meg az egyetemista fiúk ellen. Közben sok olyan szót használ, amit kínos az ő szájából hallanunk. Mindketten fellélegzünk, amikor végre távozni készül. A szokásos módon búcsúzik el tőlem: egy gyors ölelés, egy gyors puszi. Aztán közli Noah-val, hogy a kocsiban várja, majd kisiet a szobából.

– Hiányozni fogsz, hogy nem leszel velem mindennap – szólal meg Noah lágy hangon, és a karjába von. Beszívom a kölnije illatát, és eszembe jut, hogy kétszer egymás után ezt kapta tőlem karácsonyra. Felsóhajtok. A szaga már nem olyan mellbevágó, mint reggel, és rádöbbenek, hogy hiányozni fog ez az ismerős illat, meg a biztonság, hiába panaszkodtam sokszor miatta.

– Nekem is hiányozni fogsz, de mindennap beszélhetünk – ígérem neki, miközben átölelem, és az arcomat a vállához szorítom. – Bárcsak már idén itt lennél! – Noah csak néhány centiméterrel magasabb nálam, de nekem tetszik, hogy nem magasodik fölém. Gyerekkoromban anyám mindig azzal tréfált, hogy valahányszor egy férfi hazudik, nő egy centimétert. Az apám magas volt, úgyhogy nem vitázhatok vele.

Noah-val lassan összeér a szánk… de ekkor felharsan egy autóduda a parkolóban.

Noah felnevet, és elhúzódik tőlem.

– Az anyád. Nagyon erőszakos. – Noah arcon csókol, és az ajtóhoz siet. – Hívj fel ma este! – kiáltja vissza, majd eltűnik.

Miután egyedül maradok, először a sietős távozásán gondolkodom egy kicsit, aztán nekilátok a kipakolásnak. Nemsokára a ruháim felét már gondosan belehajtogattam a fiókokba, a többit pedig a szekrénybe akasztottam. Enyhe megdöbbenéssel nézem a szomszéd szekrényben sorakozó holmikat. Csupa bőr meg állatminta… Mégsem tudok ellenállni a kíváncsiságnak, és óvatosan megtapogatok egy ruhát, ami valami fémből készült, és egy másikat, ami olyan vékony, mintha nem is lenne.

Erőt vesz rajtam a kimerültség, és lefekszem az ágyra. Máris szokatlan magányosságot érzek, és még a szobatársam jelenlétének is örülnék, akármilyen kellemetlenül éreztem magam a barátai társaságában. Sejtem, hogy sokáig távol marad, vagy ami még rosszabb: túl gyakran hívja át a haverjait. Miért nem kaptam egy olyan szobatársat, aki szeret olvasni és tanulni? Lehet, hogy így jobban járok, mert egyedül birtokolhatom a kis szobát, mégsem tudok örülni a helyzetnek. Idáig nem úgy alakult az egyetemi életem, ahogy vártam, és egyáltalán nem erről álmodtam.

Aztán emlékeztetem magam, hogy még csak néhány óra telt el. Holnap minden jobb lesz. Jobbnak kell lennie.

Előveszem a határidőnaplómat meg a könyveimet. Beírom a naptárba az összes órámat, és az irodalmi kör találkozóit, mert úgy tervezem, hogy belépek. Még nem döntöttem el biztosan, de majd elolvasom a diákok által írt véleményeket, és személyesen is ellenőrzöm a társaságot. Szeretnék olyan hasonló gondolkodású embereket találni, akikkel szót válthatok. Nem szándékozom sok barátot szerezni, elég annyi, hogy időnként elmenjünk együtt enni valamit. Holnap egy kis kirándulást teszek a campuson, és beszerzek néhány holmit a szobámba. Nem fogom úgy telepakolni a térfelemet, mint Steph, de szeretnék néhány saját tárgyat, hogy otthon érezzem magam az idegen környezetben. Persze kicsit nehéz lesz, mert nincs kocsim. Minél előbb szereznem kell egyet. Elég pénzt kaptam ajándékba, amikor leérettségiztem, és a nyári könyvesbolti fizetésemet is félretettem. De nem vagyok biztos abban, hogy most vállalni akarom a kocsival és a vezetéssel járó stresszt. Mivel a campuson élek, jogosult vagyok az ingyenes tömegközlekedésre, és már tanulmányoztam a buszjáratokat. A fejemben mindenféle gondolatok kavarogtak, órarendről, tantárgyakról, vörös hajú lányokról és tetovált testű, barátságtalan férfiakról, amikor a határidőnaplóval a kezemben elaludtam.

Másnap reggel Steph nincs az ágyában. Szeretném megismerni, de nehéz lesz, ha ilyen ritkán tartózkodik a szobában. Talán az egyik tegnapi fiú a barátja? Jobban járna, ha a szőke lenne az, gondolom gúnyosan.

Felkapom a neszesszeremet, és a fürdőszoba keresésére indulok. Már most tudom, hogy az egyik dolog, amit nem szeretek majd a kollégiumi életben, az a közös zuhanyzó. Milyen jó lenne, ha minden szobához tartozna egy külön fürdőszoba! Így kicsit kellemetlen a helyzet, de legalább a zuhanyozók nem koedukáltak.

Illetve… Csak én gondolom így? Amikor az ajtóhoz érek, a táblán két ábrát látok, egy férfi és egy női alakot. Te jóságos ég! Hogyan engedhetnek meg ilyesmit? Ez elkerülte a figyelmemet, amikor az egyetem prospektusait meg a weboldalát nézegettem.

Észreveszek egy szabad zuhanyfülkét, gyorsan megkerülöm a félmeztelen lányokat és fiúkat, gondosan behúzom magam mögött a függönyt, levetkőzöm, aztán kinyújtom a karomat, és vakon tapogatózva felakasztom a ruháimat a fogasra. Időbe telik, mire a víz felmelegszik, és közben egyfolytában attól rettegek, hogy valaki félrerántja a vékony függönyt, ami elválasztja a csupasz testemet a többiektől, akik odakint időznek. Úgy tűnik, rajtam kívül senkit sem zavar, hogy a két nem tagjai félmeztelenül mászkálnak egymás előtt. A kollégiumi élet eddig elég furcsa nekem, és ez még csak a második nap.

A zuhanyfülke nagyon kicsi, és a fogas sem túl nagy, ahová a ruháimat akaszthatom zuhanyozás közben. A karomat is alig tudom kinyújtani a vízsugár alatt. Elkalandoznak a gondolataim, és eszembe jut Noah meg az otthonom. Nem figyelek oda, amikor megfordulok, a könyökömet beverem a fogasba, és a ruháim a vizes padlóra esnek. A zuhany persze azonnal eláztatja őket.

– Ez nem lehet igaz! – Halkan szitkozódva elzárom a csapot, és magam köré tekerek egy törülközőt. Felkapom az átázott, nehéz ruhákat, és végigszaladok a folyosón, remélve, hogy nem találkozom senkivel. A szobámhoz érve bedugom a kulcsot a zárba, és hatalmas a megkönnyebbülésem, amikor az ajtó becsukódik mögöttem.

Ám ekkor megfordulok, és észreveszem a barátságtalan, tetovált, barna hajú srácot, aki Steph ágyán heverészik.

Negyedik fejezet

– Ö… Hol van Steph? – Megpróbálok határozottan beszélni, de a hangom inkább cincogásnak tűnik. Két kézzel szorongatom a vékony törülközőt a mellem fölött, és többször is lepillantok, meggyőződve arról, hogy eltakarja a csupasz testemet.

A fiú rám néz, a szája sarkában halvány mosoly jelenik meg, de nem szól egy szót sem.

– Nem hallottál? Azt kérdeztem, hol van Steph. – Most igyekeztem kicsit udvariasabb lenni.

A srác arckifejezése még gúnyosabb lesz.

– Nem tudom – böki ki végül, és bekapcsolja a fiókos szekrényen álló kis lapos tévét. Mi az ördögöt keres itt? Nincs saját szobája? Persze csak magamban teszem fel ezeket a goromba kérdéseket.

– Rendben. Nos… Lennél szíves… távozni, hogy fel tudjak öltözni? – A fiú észre sem vette, hogy egy törülközőt viselek. Vagy talán igen, de nem nagyon érdekli.

– Ne áltasd magad, nem fogok odanézni – morogja barátságtalanul, aztán elfordul az ágyon, és a kezével eltakarja az arcát. Erős brit akcentusa van, amit eddig nem vettem észre. Talán azért, mert tegnap olyan modortalan volt, hogy nem is szólt hozzám.

Nem tudom, mit válaszoljak erre a sértő megjegyzésre, ezért csak fújok egy nagyot, és a szekrényemhez megyek. Talán a fiúkat kedveli, azért mondta, hogy nem fog odanézni. Vagy nem talál vonzónak. Felkapok magamra egy bugyit meg egy melltartót, aztán belebújok egy egyszerű fehér blúzba és egy khakiszínű sortba.

– Kész vagy már? – kérdezi türelmetlenül.

Na, most fogyott el a cérnám!

– Légy szíves, ne legyél ilyen tiszteletlen! Nem ártottam neked. Mi a bajod? – kiáltom, a kelleténél kicsit hangosabban. A fiú meglepett arckifejezése elárulja, hogy a szavaimmal sikerült elérnem a kívánt hatást.

Egy pillanatig némán bámul rám. Én persze a bocsánatkérésére számítok, de…kitör belőle a nevetés. A nevetése mély hangú, és még kellemesnek is tartanám, ha a személye nem lenne ennyire kellemetlen. Mindkét orcáján gödröcskék jelennek meg, miközben tovább mulat, én pedig úgy érzem magam, mint egy komplett idióta, és fogalmam sincs, mit mondjak. Általában kerülöm a konfliktusokat, ezzel a fiúval meg pláne nem lenne jó összetűzésbe kerülnöm.

Kinyílik az ajtó, és Steph viharzik be rajta.

– Bocs a késésért. Szörnyen másnapos vagyok – jelenti be drámai arccal, és a pillantása ide-oda cikázik kettőnk között. – Ne haragudj, Tess, elfelejtettem szólni, hogy Hardin ma benéz. – A lány bocsánatkérően megvonja a vállát.

Szeretném azt hinni, hogy Stephfel békésen együtt tudunk lakni, és még egyfajta barátság is kialakulhat közöttünk, de az éjszakai kimaradásaival meg a furcsa baráti körével ez egyre kevésbé valószínű.

– A fiúd eléggé udvariatlan. – A szavak önkéntelenül szaladtak ki a számon, pedig nem akartam panaszkodni.

Steph a srácra néz, és most mindketten nevetésben törnek ki. Miért nevet ma mindenki rajtam? Kezd elegem lenni belőle.

– Hardin Scott nem a fiúm! – tiltakozik Steph, és úgy kacag, hogy majdnem megfullad. Egy idő után megnyugszik, és szigorú pillantást vet Hardinra. – Mit mondtál neki? – förmed rá mérgesen, majd megint rám néz. – Hardinnak elég… érdekes társalgási stílusa van.

Hát ez csodás. Steph tulajdonképpen beismeri, hogy ez a Hardin egy goromba pokróc. Az angol fiú megvonja a vállát, és csatornát vált a távirányítóval.

– Ma este buli lesz, és neked is el kell jönnöd, Tessa – jelenti ki Steph.

Most rajtam a sor, hogy derüljek egy kicsit.

– A bulizás nem a műfajom. És be kell szereznem néhány cuccot az íróasztalomra meg a falakra. – Hardinra nézek, aki természetesen úgy viselkedik, mintha egyikünk sem lenne a szobában.

– Jaj, ne már! Ez csak egy buli! Már egyetemista vagy, és egy buli nem árthat meg – erősködik a szobatársam. – És hogyan akarsz elmenni a boltba? Azt hittem, nincs kocsid.

– Felszállok a buszra. Már csak azért sem mehetek el a buliba, mert nem ismerek senkit – közlöm Stephfel, mire Hardin megint felnevet. Tehát mégis figyel ránk, és nem szalasztja el az alkalmat, hogy gúnyolódjon rajtam. – Úgy tervezem, hogy olvasok egy kicsit, aztán skype-olok Noah-val.

– Nem mehetsz busszal szombaton! Ilyenkor iszonyú a tömeg. Hardin majd elvisz, és kitesz a boltnál, hazafelé menet. Oké, Hardin? És engem ismersz a bulin, úgyhogy gyere el. Légy szíves! – Steph könyörgő arccal összeteszi a kezét.

Csak egy napja ismerem. Bízhatok benne? A fejemben felrémlenek az anyám egyetemi bulikkal kapcsolatos intelmei. Stephfel még nem sokat beszélgettem, de elég kedves lánynak tűnik. De elmenni vele egy buliba…

– Nem tudom… És köszönöm, nem kell Hardinnak elvinnie a boltba – közlöm határozottan.

Hardin mosolyogva felénk fordul Steph ágyán.

– Jaj, ne! Pedig már annyira vártam, hogy veled lehessek egy kicsit – válaszolja, és a hangjából olyan tömény gúny árad, hogy legszívesebben hozzávágnék egy könyvet. – Ne strapáld magad, Steph. Te is tudod, hogy ez a lány nem fog eljönni abba a buliba – közli a szobatársammal nevetve, és az angol akcentusa még feltűnőbbé válik. A kíváncsi énem meg szeretné kérdezni tőle, hova valósi. A dacos énem viszont be akarja bizonyítani ennek az önelégült majomnak, hogy téved.

– Végül is… Rendben, elmegyek – jelentem ki a lehető legkedvesebb mosollyal az arcomon. – Egy buli tényleg nem árthat.

Hardin hitetlenkedve ingatja a fejét. Steph felsikkant örömében, és szorosan átölel.

– Ez az! Remekül fogjuk érezni magunkat! – kiáltja elragadtatott arccal, én pedig magamban imádkozom, hogy igaza legyen.

Ötödik fejezet

Örülök, amikor Hardin végre távozik, és Stephfel beszélhetek a buliról. Ismernem kell a részleteket, hogy megnyugodjak, de ez lehetetlen, amíg ez a srác a közelünkben van.

– Hol lesz a buli? Gyalog oda tudunk menni? – kérdezem, és igyekszem nyugodtnak tűnni, miközben a polcra helyezem a könyveimet.

– Az egyik fiú diákszövetség rendezi, a saját épületében, ahol a tagok laknak. – Steph kitátja a száját, miközben egy újabb réteg festéket visz fel a pilláira. – A campuson kívül van, úgyhogy nem gyalog megyünk, de Nate eljön értünk.

Hála az égnek, hogy nem Hardin. Bár biztosan ő is ott lesz. Nem tudnám elviselni, ha vele kéne kocsikáznom. Miért ilyen goromba? Örülnie kéne, hogy nem ítélem el, amiért elcsúfítja a testét mindenféle tetoválásokkal meg lyukakkal. Illetve egy kicsit elítélem, de nem dörgölöm az orra alá a véleményemet, és igyekszem udvariasan kezelni a köztünk lévő különbségeket. Az én családomban nem elfogadott a tetoválás meg a piercing. Mindig úgy neveltek, hogy fésülködjek meg, szedjem ki a szemöldököm, a ruhám legyen tiszta és vasalt. Nálunk ez a szokás.

– Hallottál? – kérdezi Steph, és megzavarja a gondolataimat.

– Elnézést… Mit mondtál? – Észre sem vettem, hogy a goromba fiúról agyalok.

– Azt, hogy kezdjünk el készülődni. Segíthetnél kiválasztani, mit vegyek fel – javasolja Steph. A szekrényéből kivesz egy ruhát, ami annyira illetlen, hogy titokban körülnézek, hátha felbukkan egy rejtett kamera, és kiderül, hogy az egész csak egy tréfa. A következő ruha láttán is összerezzenek, és Steph jót nevet az elszörnyedésemen.

Végül egy olyan ruhát választ ki, ami nem is ruhának tűnik, hanem egy apró maradék anyagnak. Ráadásul olyan, mint a halászháló, és átlátszik rajta a melltartója. Csak azért nem lehet látni az egész testét, mert a kritikus helyen van egy keskeny fekete csík. A ruha szinte alig takarja a combját, de Steph még feljebb húzza, hogy több látszódjon a lábából, fent pedig letolja, hogy mélyebb legyen a dekoltázsa. A cipősarka legalább tíz centiméter magas. Égővörös haját kusza kontyba fogja a feje búbján, de ügyel arra, hogy néhány kóbor tincs a vállára omoljon. A szemét kék és fekete ceruzával húzta ki, és ha lehet, most még több szemfesték van rajta, mint amikor először megláttam.

– Fájt a tetoválás? – érdeklődöm, miközben belebújok a kedvenc vörösesbarna szövetruhámba.

– Az első egy kicsit, de nem annyira, mint gondolnád. Mintha egy méh csipkedné a bőrödet – mondja legyintve.

– Ez borzalmasan hangzik! – kiáltok fel önkéntelenül, és megint sikerül megnevettetnem a szobatársamat. Megfordul a fejemben, hogy valószínűleg ő is ugyanolyan furcsának tart engem, mint én őt. Kicsit megvigasztal a tudat, hogy mindketten szokatlanok vagyunk egymásnak.

Steph most a ruhámra mered.

– Ugye nem ezt akarod felvenni?

Végighúzom a kezem az anyagon. Ez a legszebb ruhám, és a kedvencem, bár nincs olyan sok holmim, mint neki.

– Mi a baj vele? – kérdezem, és igyekszem leplezni a sértődöttségemet. A szövet lágy, mégis tartós. Nem véletlen, hogy ugyanebből az anyagból készítik az elegáns öltönyöket és kosztümöket. A ruhám magasan záródó nyakán van egy kis gallér, és a háromnegyedes ujja a könyököm alatt végződik.

– Semmi baj, csak… Nem hosszú egy kicsit? – kérdez vissza Steph.

– Alig takarja a térdemet. – Nem tudom, észrevette-e, hogy meg vagyok sértve, de nem akarom elárulni neki.

– Csinos darab, de szerintem túl hivatalos egy ilyen bulihoz. Ne adjak neked kölcsön valamit? – javasolja őszinte segítőkészséggel. Elszörnyedek a gondolattól, hogy belepréseljem magam az egyik tenyérnyi ruhájába.

– Kösz, Steph, de jó lesz ez is – hárítom el az ajánlatát, és bedugom a hajsütővasamat a konnektorba.

Hatodik fejezet

Miután úgy vélem, hogy a hajam tökéletes loknikban omlik a hátamra, kétoldalt hajcsatot tűzök bele, hogy ne lógjon az arcomba.

– Nem próbálod ki valamelyik szemfestékemet? – érdeklődik Steph, mire megint belenézek a tükörbe.

A szemem túl nagynak tűnik az arcomhoz képest, ezért mindig visszafogottan sminkelem magam. Általában csak szempillaspirált és egy kis ajakírt használok.

– Talán egy szemceruzát? – kérdezem bizonytalanul.

Steph mosolyogva odanyújt nekem három szemceruzát. Egy bordót, egy feketét és egy barnát. Egy darabig a kezemben forgatom mindhármat, és nem tudom eldönteni, hogy a barnát vagy a feketét válasszam.

– A bordó remekül állna a szemedhez – állapítja meg, de én csak elmosolyodom, és megrázom a fejem. – Nagyon különleges szemed van – folytatja. – Nincs kedved cserélni? – teszi hozzá viccesen.

De hiszen Stephnek gyönyörű zöld szeme van. Miért akarna cserélni velem, akár tréfából is? Mindenesetre a fekete ceruzát választom, és a lehető legvékonyabb vonalat húzom vele a szemem köré. Steph büszke mosollyal figyeli a ténykedésemet.

Ekkor megszólal a telefonja, és felkapja a táskáját.

– Itt van Nate – jelenti be. Én is fogom a táskámat, még egyszer lesimítom a ruhámat, és belebújok a lapos sarkú fehér cipőmbe. Steph rosszalló pillantással méregeti a lábbelimet, de nem szól egy szót sem.

Nate az épület előtt vár, a kocsija minden ablaka le van tekerve, és harsány rockzene árad ki rajtuk. Körülnézek, és észreveszem, hogy mindenki minket bámul. Lehajtott fejjel közeledem az autó felé, és ekkor megpillantom Hardint, aki most bukkan fel az utasülésen. Biztosan keresgélt valamit. Te jó ég…

– Hölgyeim… – üdvözöl minket Nate.

Hardin csak egy dühös pillantást vet rám, amikor beülök Steph mellé a hátsó ülésre.

– Ugye tudod, hogy buliba megyünk, és nem templomba, Theresa? – mondja, és a visszapillantó tükörben meglátom a gunyoros mosolyát.

– Kérlek, ne hívj Theresának. Jobban szeretem a Tessát – figyelmeztetem. Honnan tudja egyáltalán a nevemet? A Theresa az apámra emlékeztet, és nem örülök neki, ha így szólítanak.

– Rendben, Theresa.

Hátradőlök az ülésen, és megcsóválom a fejem. Úgy döntök, hogy nem bocsátkozom vitába vele, mert időpocsékolás lenne.

Útközben kinézek az ablakon, és megpróbálom kizárni a fejemből a hangos zenét. Nate leparkol egy forgalmas út szélén, amelyet egyforma, magas épületek szegélyeznek. Az egyikre nagy fekete betűkkel rá van írva a diákszövetség neve, de nem tudom elolvasni, mert a falakat teljesen befutja a repkény. A fehér kőépületet vécépapírral tekerték be, és a bentről áradó zaj is illik egy fiúk lakta diáktanyához.

– Milyen nagy… Hány ember lesz itt? – Nagyot nyelek, amikor meglátom, hogy a kert tele van emberekkel. Mindenki vörös poharat tart a kezében, és néhányan a füvön táncolnak. Érzem, hogy ez nem az én műfajom.

– Telt ház lesz, úgyhogy csipkedd magad – válaszolja Hardin, majd kiszáll a kocsiból, és becsapja maga után az ajtót. A hátsó ülésről látom, hogy többen lepacsiznak Nate-tel, vagy egy kézfeltartással üdvözlik, de Hardinról tudomást sem vesznek. Leginkább az lep meg, hogy egyikük sincs úgy széttetoválva, mint Nate, Steph és Hardin. Talán mégis sikerül barátokat szereznem ma este.

– Jössz? – mosolyog rám Steph, és ő is kiugrik a kocsiból.

Bólintok, leginkább azért, hogy bátorítsam magam, aztán kimászok az ajtón, és ügyelek arra, hogy utána gondosan lesimítsam a ruhámat.

Hetedik fejezet

Hardin már el is tűnt a házban, aminek kifejezetten örülök, és remélem, nem is látom már aznap este. Annyi ember nyüzsög ezen a helyen, hogy nem sok esély van rá. Követem Stephet és Nate-et a zsúfolt nappali helyiségbe, közben valaki a kezembe nyom egy piros poharat. Megfordulok, és udvariasan vissza akarom utasítani, de már késő, és nem is látom, kitől kaptam. A poharat leteszem egy pultra, és követem őket a ház belsejébe. Megállunk, amikor egy csoporthoz érünk, akik egy heverőn, meg a két karfáján üldögélnek. A külsejük alapján úgy vélem, Steph barátaihoz van szerencsém. Mindegyik tetoválva van, akárcsak ő. Sajnos Hardint is meglátom a heverő jobb oldali karfáján, de nem nézek rá, miközben Steph bemutat a társaságnak.

– Ő Tessa, a szobatársam. Tegnap érkezett, és úgy gondoltam, megmutatom neki, milyen remek egy hétvége a washingtoni egyetemen – magyarázza.

Egyenként biccentenek, és rám mosolyognak. Mindegyikük nagyon barátságosnak tűnik, kivéve persze Hardint. Egy kreolbőrű, feltűnően jóképű fiú kezet fog velem. A tenyere kicsit hideg a kezében tartott italtól, de a mosolya annál melegebb és szívélyesebb. Amikor az arcára esik a fény, mintha valami fémeset látnék megvillanni a nyelvében, de nem vagyok biztos benne, mert a következő pillanatban becsukja a száját.

– A nevem Zed. Milyen szakos vagy? – kérdezi. Észreveszem, hogy végignéz a vastag ruhámon, és halványan elmosolyodik, de nem tesz semmilyen kellemetlen megjegyzést.

– Angol szakos vagyok – jelentem be büszkén, és elmosolyodok. Hardin felhorkant, de nem törődöm vele.

– Az nem semmi – ingatja a fejét Zed. – Én a virágokat tanulmányozom. – Zed elneveti magát, és én udvariasan vele nevetek.

Virágok? Mi az ördögöt jelent ez?

– Kérsz egy italt? – kérdezi, mielőtt tovább érdeklődhetnék a virágok után.

– Kösz, nem. Nem szoktam inni – közlöm vele, mire megpróbálja elrejteni a mosolyát.

– Steph elhozta Prüdéria hercegnőt a buliba – jegyzi meg halkan egy rózsaszín hajú, alacsony lány.

Úgy teszek, mintha nem hallottam volna, mert el akarok kerülni mindenfajta összetűzést. Prüdéria hercegnő? Egyáltalán nem vagyok prűd, de keményen dolgoztam és tanultam azért, hogy idekerüljek. És mivel az apám elhagyott minket, az anyám egész életében azon munkálkodott, hogy nekem jó jövőm legyen.

– Kicsit kimegyek levegőzni – közlöm a társasággal, és megfordulok, hogy távozzak. Mindenáron el kell kerülnöm a jeleneteket. Semmi értelme ellenségeket szereznem, amikor még barátaim sincsenek.

– Akarod, hogy veled menjek? – kiált utánam Steph.

Megrázom a fejem, és elindulok az ajtó felé. Tudtam, hogy nem kellett volna eljönnöm. Most pizsamában heverhetnék az ágyon, egy könyvvel a kezemben. Vagy skype-olhatnék Noah-val, aki máris nagyon hiányzik. Még az alvás is jobb lenne, mint ezen a borzalmas bulin ücsörögni, összezárva egy csomó részeg idegennel. Elhatározom, hogy írok Noah-nak. A kert végébe sétálok, mivel az egy kicsit békésebb helynek tűnik.

Hiányzol. Eddig nem nagyon élvezem az egyetemet. Elküldöm az üzenetet, és leülök a kőfalra, a válaszra várva. Arra jön egy csapat részeg lány. Kuncognak, és majdnem megbotlanak a saját lábukban.

Noah gyorsan válaszol. Miért nem? Nekem is hiányzol, Tessa. Bárcsak ott lehetnék veled. A szavai mosolyt csalnak az arcomra.

– A fenébe! Bocsi! – mondja egy férfihang, és a következő pillanatban hideg folyadékot érzek a mellemen. A pasi megbotlik, és az alacsony falnak támaszkodik. – Az én hibám, ne haragudj – motyogja, és leül.

Ez a buli egyre rosszabb. Először prűdnek nevezett az a lány, most meg a ruhámra öntöttek valami alkoholt, ami szörnyen bűzlik. Felsóhajtok, és a telefonnal a kezemben visszamegyek a házba, hogy egy mosdót keressek. Átverekszem magam a zsúfolt előtéren, és megpróbálom kinyitni az utamba eső ajtókat, de mindegyik zárva van. Nem is akarok belegondolni, mit művelhetnek azokban a helyiségekben.

Felmegyek az emeletre, és folytatom a mosdó utáni kutatást. Végre az egyik ajtó kinyílik. Sajnos nem egy mosdóba nyitottam be, hanem egy hálószobába, és pechemre éppen Hardint pillantom meg az ágyon. Hanyatt fekszik, a rózsaszín hajú lány lovagló ülésben fölé hajol, és mohón eszi a száját.

Nyolcadik fejezet

A lány rám néz, én pedig menekülni szeretnék, de a földbe gyökerezik a lábam.

– Segíthetek? – kérdezi gúnyosan.

Hardin felül, de a lány még mindig rajta terpeszkedik. Hardin arca teljesen szenvtelen, és egyáltalán nem látszik rajta, hogy zavarban lenne. Biztosan mindig ezt csinálja. Hozzá van szokva, hogy vadidegen nőkkel szexel az ilyen diákszövetségi bulibarlangokban.

– Én csak… Elnézést… Egy mosdót keresek, mert valaki leöntött – magyarázkodom. Ez olyan kínos! A lány Hardin nyakára szorítja az ajkát, én meg gyorsan elfordítom a fejem. Illenek egymáshoz. Mindketten tele vannak tetkóval, és egyformán bunkók.

– Rendben. Akkor menj, és keress egy mosdót. – A lány gúnyosan elhúzza a száját, én pedig bólintok, majd sietve távozom. Miután becsukom az ajtót, kimerülten nekitámaszkodok. Eddig nem nagyon élvezem az egyetemet. El sem tudom képzelni, hogyan tarthat valaki jó szórakozásnak egy ilyen bulit. Feladom. Nem keresem tovább a mosdót, inkább a konyha felé veszem az irányt, hogy ott hozzam rendbe magam. Semmi kedvem benyitni egy újabb helyiségbe, ahol két hormonálisan túlfűtött egyetemista hempereg az ágyon. Inkább kihagyom ezt az élményt.

A konyhát könnyű megtalálni, mert ott vannak a jeges vödrök az alkohol-utánpótlással, a pultokon pedig pizzás dobozok sorakoznak. Meg kell kerülnöm egy barna hajú lányt, aki éppen a mosogatóba hány. Átnyúlok a válla fölött, magamhoz veszek egy papírtörlőt, és megnedvesítem. Amikor végighúzom a ruhámon, fehér szöszök lepik be a foltot, és még szörnyűbb lesz a látvány. Dühösen felsóhajtok, és a pultnak támaszkodom.

– Jól érezd magad? – kérdezi Nate, aki észrevétlenül felbukkant mellettem. Örülök, hogy egy ismerős arcot látok. A fiú kedvesen mosolyog, és az italába kortyol.

– Nem egészen… Általában meddig tartanak ezek a bulik?

– Egész éjjel… és másnap délelőtt. – Nate felnevet, de nekem tátva marad a szám a döbbenettől. Steph vajon mikor akar hazamenni? Remélhetőleg hamarosan.

– Várj csak! – Kétségbeesett arccal nézek a fiúra. – Ki fog visszavinni minket a kollégiumba? – kérdezem, mert látom rajta, hogy gyanúsan vörös a szeme.

– Nem tudom… Elviheted a kocsimat, ha akarod – javasolja előzékenyen.

– Nagyon kedves tőled, de nem vezethetem az autódat. Ha balesetet okozok, vagy megállítanak, és ittas kiskorút találnak a kocsiban, bajba kerülhetek. – Elképzeltem az anyám arcát, miközben kifizeti értem az óvadékot.

– Ne aggódj, nem hosszú az út… Nyugodtan elviheted a kocsit. Nem is ittál. Különben itt kell maradnod, vagy megkérhetek valakit, hátha…

– Nem, ne fáradj. Majd megoldom. – Többet nem tudok mondani, mert feltekerték a hangerőt, és a helyiséget megtöltötte a basszusgitár meg az ének zaja. Bár ez utóbbi inkább állati üvöltésre hasonlított.

Az este folyamán egyre erősödik a meggyőződésem, hogy nagy hiba volt eljönni erre a bulira.

Kilencedik fejezet

Ész nélkül mutogatok körbe, és tizedszer kiáltom neki Steph nevét. Szerencsére a zene lehalkul, mert egy csendesebb szám következik, és Nate mosolyogva a következő helyiség felé int. Tényleg nagyon kedves srác… De miért barátkozik Hardinnal?

Elindulok arrafelé, amerre Nate mutatott, és önkéntelenül felkiáltok, amikor meglátom a szobatársamat. Két másik lánnyal táncol az asztal tetején a nappaliban. Egy részeg fiú felmászik hozzájuk, és megragadja Steph csípőjét. Arra számítok, hogy Steph ellöki magától, de ő csak elmosolyodik, és hozzádörgöli a fenekét. Nos, rendben…

– Csak táncolnak, Tessa – nyugtat meg Nate, és felnevet, amikor észreveszi az elszörnyedt pillantásomat.

De nem csak táncolnak. Szorosan egymáshoz simulva vonaglanak.

– Igen… Tudom. – Vállat vonok, pedig egyáltalán nem tartom ilyen magától értetődőnek a látványt. Én még sosem táncoltam így, még Noah-val sem, pedig már két éve járunk. Te jóságos ég, Noah! A zsebembe nyúlok, és megnézem az üzeneteit.

Ott vagy, Tessa?

Szia, jól vagy?

Tessa! Felhívjam az anyádat? Kezdek aggódni.

Villámgyorsan felhívom, és nagyon remélem, hogy még nem beszélt anyával. Nem veszi fel, de írok neki, és megnyugtatom, hogy jól vagyok, és nem kell felhívnia az anyámat. Nagyon kétségbeesne, ha megtudná, hogy történt velem valami az egyetem első napján.

– Szia… Mizujs, Tessa? – üdvözöl Steph nehezen forgó nyelvvel, és a vállamra hajtja a fejét. – Jól érzed magad, hugi? – kérdezi, és látszik rajta, hogy nagyon ittas állapotban van. – Azt hiszem, én most… A szoba porol velem, Tess… Illetve forog – teszi hozzá nevetve, és majdnem orra bukik, amikor előrehajol.

– Azt hiszem, hányni fog – osztom meg Nate-tel az aggodalmamat. Ő bólint, felkapja Stephet, és a vállára veszi, mint egy összetekert szőnyeget.

– Gyere utánam – parancsol rám, és elindul felfelé. A folyosó közepén kinyit egy ajtót. Neki persze rögtön sikerül megtalálnia a mosdót. Leteszi Stephet a vécé mellé, aki rögtön öklendezni, majd hányni kezd. Elfordítom a fejem, de közben gyengéden hátrafogom a vörös haját, hogy ne lógjon az arcába.

Te jóságos ég, hogy lehet ennyit hányni? Amikor végre abbahagyja, Nate egy törülközőt nyom a kezembe.

– Vigyük a szemben lévő szobába, és fektessük az ágyra. Ki kell aludnia magát – teszi hozzá. Bólintok, de közben arra gondolok, hogy ilyen állapotban nem hagyhatjuk egyedül. – Te is vele maradhatsz – javasolja Nate, mintha olvasna a gondolataimban.

Együtt felsegítjük a padlóról, és bevezetjük egy sötét hálószobába. Steph halkan felnyög, amikor az ágyra tesszük, és Nate gyorsan távozik, de megígéri, hogy később benéz hozzánk. Leülök az ágyra Steph mellé, és megigazítom a fejét, hogy kényelmesen feküdjön.

Józan vagyok, mellettem egy részeg lány hever, odalent pedig teljes erővel dübörög a buli. Ez már nem is lehet rosszabb. Felkapcsolom az egyik lámpát, körülnézek a szobában, és a pillantásom azonnal a hatalmas könyvespolcra esik, ami teljesen elfoglalja az egyik falat. Máris jobb kedvem támad. Odalépek, és böngészni kezdem a címeket. Elismeréssel állapítom meg, hogy akárki is a szoba lakója, lenyűgöző gyűjteménye van. Rengeteg a klasszikus, többféle műfajban is, és megtalálom köztük szinte minden kedvenc könyvemet. Észreveszem az Üvöltő szeleket, és leveszem a polcról. Elég megviselt állapotban van, látszik a borítóján, hogy a tulajdonosa sokszor forgatta a kezében.

Elmerülök Emily Brontë történetében, és észre sem veszem, hogy megváltozik a fény, amikor kinyílik az ajtó, és valaki belép rajta.

– Mi az ördögöt keresel a szobámban? – csattan fel valaki a hátam mögött.

Már ismerem ezt a kiejtést.

Hardin.

– Azt kérdeztem, mit keresel a szobámban! – rivall rám megint, ugyanolyan gorombán. Megfordulok, de már oda is ért hozzám, kikapja a kezemből a könyvet, és visszateszi a polcra.

Az agyamban egymást követik a gondolatok. Azt hittem, a helyzet már nem lehet rosszabb, de most itt vagyok Hardin szobájában. Hardin gúnyosan megköszörüli a torkát, és meglengeti a kezét az arcom előtt, így adva a tudtomra, hogy várja a válaszomat.

– Nate mondta, hogy hozzuk ide Stephet… – A hangom olyan halk, hogy alig hallatszik. Hardin még közelebb lép, és ingerülten felsóhajt. Az ágyra mutatok, mire ő is odanéz. – Túl sokat ivott, és Nate azt mondta, hogy…

– Hallottam, nem vagyok süket. – Hardin a hajába túr, és láthatóan ideges. Miért zavarja annyira, hogy az ő szobájában vagyunk? Vagy várjunk csak…

– Te is tagja vagy ennek a diákszövetségnek? – kérdezem tőle, és nem tudom leplezni a megdöbbenésemet. Hardinról nem képzeltem volna, hogy részt vesz ilyesmiben.

– Igen. Na és? – kérdez vissza, és még egy lépést tesz felém. Már csak fél méter van köztünk, és amikor hátrálni próbálok, a könyvespolcnak ütközöm. – Ez meglep téged, Theresa?

– Ne nevezz állandóan Theresának! – förmedek rá. Sarokba vagyok szorítva.

– Így hívnak, nem? – élcelődik Hardin, és egy kicsit enyhül a rosszkedve.

Felsóhajtok, és elfordulok tőle, de így az arcom majdnem a könyveket súrolja. Fogalmam sincs, hova megyek innen, de éreztem, hogy el kell távolodnom Hardintól, mielőtt pofon vágom. Vagy sírva fakadok. Hosszú volt ez a nap, ezért előbb jönne a sírás, aztán a pofon. Milyen kellemetlen jelenet lenne!

Megfordulok, és majdnem félre kell löknöm, hogy elhaladhassak mellette.

– Nem maradhat itt – közli Hardin. Amikor megfordulok, észreveszek egy kis karikát a szájában. Miért döntött úgy, hogy átszúrja a száját? Biztosan nagyon fájdalmas lehetett. Bár a piercing kihangsúlyozza, milyen telt és szép formájú az ajka.

– Miért nem? Azt hittem, barátok vagytok.

– Azok vagyunk, de senki sem aludhat a szobámban. – Hardin karba teszi a kezét, és most van először alkalmam rá, hogy közelebbről szemügyre vegyem az egyik tetoválását. Egy virág díszeleg az alkarján, a sok egyéb minta között. Hardin virágos tetkót visel? Innen feketével és szürkével rajzolt rózsának tűnik, de van valami körülötte, ami elnyomja a finom szépséget, és sötét hangulatot áraszt.

A harag bátorrá tesz, és felnevetek.

– Értem. Tehát csak olyan lányok léphetnek be ebbe a szobába, akik ágyba bújnak veled? – A szavaim hallatán a fiú még szélesebb mosolyra húzza a száját.

– Az nem az én szobám volt. De ha arra célzol, hogy ágyba akarsz bújni velem, akkor kár a gőzért. Nem vagy az esetem – teszi hozzá gúnyosan. Nem tudom, miért, de a szavai sértenek. Ő sem az én esetem, mégsem vágom ezt a fejéhez.

– Te egyszerűen… – Nem találok szavakat, amelyekkel kifejezhetném a bosszúságomat. Az előtérből felhallatszó zene olyan hatással van rám, mintha valaki egy sebet vakarászna a bőrömön. Zavarban vagyok, haragszom, és teljesen kimerültem ettől az őrült bulitól, amit egyáltalán nem élvezek. Nincs értelme vitázni ezzel az alakkal. – Nos, akkor te vidd át egy másik szobába, mert én most megpróbálok visszamenni a kollégiumba – szólok vissza, már az ajtó felé menet.

Kilépek a folyosóra, becsapom magam mögött az ajtót, és megint körülvesz a fülsiketítő hangzavar, de még hallom Hardin utánam vetett gúnyos megjegyzését.

– Jó éjt, Theresa.

Tizedik fejezet

A lépcsőhöz érve nem tudom tovább visszatartani a könnyeimet. Máris gyűlölöm az egyetemet, pedig a tanítás még el sem kezdődött. Miért nem kaptam egy olyan szobatársat, aki jobban hasonlít hozzám? Akkor most már békésen szundikálnék, hogy hétfőn friss legyek. Nem nekem valók az efféle bulik, és egyáltalán nem élvezem, hogy ilyen emberekkel kell együtt lógnom. Kedvelem Stephet, de nem tudom elviselni ezeket a jeleneteket, és a Hardinhoz hasonló alakokat. Nem értem azt a fiút. Miért kell mindig kellemetlenkednie? Aztán eszembe jut a szobájában lévő hatalmas könyvespolc. Miért van ilyen sok könyve? Elképzelhetetlennek tartom, hogy egy goromba, tiszteletlen, tetovált ember tényleg élvezze azokat a csodálatos regényeket. Nem nézem ki belőle, hogy bármit is elolvas, egy sörösüveg címkéjén kívül.

Megtörlöm a könnyes arcomat, és rádöbbenek, hogy fogalmam sincs, hol vagyok, és hogyan juthatok vissza a kollégiumba. Ma este egyik rossz döntést hozom a másik után, és ez egyre jobban bosszant.

Jobban át kellett volna gondolnom, mit teszek. Azért szoktam mindent részletesen megtervezni, hogy ne történhessen velem ilyesmi. A ház még mindig tele van, és a zene túl hangos. Nate-et sehol sem találom, és Zedet sem látom. Talán keresnem kéne egy hálószobát az emeleten, és aludjak a padlón? Legalább tizenöt szoba van fent, és lehet, hogy az egyiket üresen találom. Igyekszem uralkodni magamon, de nincs kedvem lemenni a földszintre, hogy a többiek így lássanak. Megkeresem a mosdót, amelyben Stephfel voltam, leülök a padlóra, és a térdemre hajtom a fejem.

Megint felhívom Noah-t, aki most a második csengetés után válaszol.

– Tess? Nagyon késő van, minden rendben? – kérdezi kába hangon.

– Igen. Illetve nem. Elmentem egy hülye buliba a szobatársammal, és most itt ragadtam egy diákszövetségi épületben. Nincs hol aludnom, és nem tudok visszajutni a kollégiumba – zokogom a telefonba. Tisztában vagyok vele, hogy a problémám nem eget rengető, de nagyon ki vagyok akadva, amiért ilyen képtelen helyzetbe sodortam magam.

– Egy buliba? Azzal a vörös hajú lánnyal? – csodálkozik Noah.

– Igen, Stephfel. De kiütötte magát, és az emeleten alszik egy szobában.

– Te jó ég! Miért állsz szóba vele? Az a lány annyira… Szóval nem olyan, akivel együtt kéne mutatkoznod. – Noah kioktató hangja még jobban felzaklat. Arra számítottam, hogy megnyugtat, és azzal biztat, hogy holnap minden jobb lesz. Pozitív és bátorító szavakat vártam tőle, nem ítélkezést és arroganciát.

– Most nem ez a lényeg, Noah… – Felsóhajtok, de ekkor meghallom, hogy valaki rángatni kezdi a kilincset, és felülök. – Egy pillanat! – kiáltok ki a türelmetlen személynek, és megtörlöm a szemem a vécépapírral. Csak annyit érek el vele, hogy még jobban elkenem a szemceruzát. Ezért nem használok ilyesmit.

– Visszahívlak, mert valaki használni akarja a vécét – közlöm Noah-val, és leteszem a telefont, mielőtt tiltakozhatna.

Akárki van odakint, most dörömbölni kezd. Ingerülten felsóhajtok, gyorsan kinyitom az ajtót, és megint megtörlöm a szememet.

– Mondtam, hogy egy…

Elhallgatok, amikor egy zöld szempár mered rám.

Tizenegyedik fejezet

Miközben a gyönyörű zöld szemébe nézek, rádöbbenek, hogy még nem is vettem észre a különleges színét. Hát persze, már tudom is az okát. Hardin egészen mostanáig nem is lépett szemkontaktusba velem. Csodaszép, mély, zöld és meglepett szemek… Hardin gyorsan elfordítja a pillantását, amikor elvonulok mellette. Megragadja a karomat, és visszahúz.

– Ne érj hozzám! – kiáltom felháborodottan, és elrántom a karomat.

– Sírtál? – kérdezi, és a hangján hallom, hogy tényleg kíváncsi a válaszra. Ha nem Hardin lenne, még azt hinném, hogy aggódik értem.

– Hagyjál békén, Hardin.

Erre elém lép, és magas alakjával eltorlaszolja a kijáratot. Úgy érzem, hogy ma már nem tudom elviselni a további kellemetlenkedését.

– Hardin, kérlek… Könyörgök… Ha van benned egy szikrányi jóindulat, akkor most békén hagysz. Tedd el holnapra a gonosz megjegyzéseidet, kérlek. – Nem érdekel, hogy látja a zavaromat és a kétségbeesettségemet. Mindenképpen meg kell szabadulnom tőle.

Hardin habozik, és észreveszem a pillantásán, hogy egy kicsit ő is össze van zavarodva.

– Az emeleten találsz egy szobát, ahol alhatsz. Oda vittem Stephet is – jelenti ki végül közönyös hangon. Várok egy másodpercig, hátha mond még valamit, de nem szólal meg. Csak bámul rám.

– Rendben – bólintok, mire eláll az utamból.

– A harmadik ajtó balra – szól utánam, aztán elindul a folyosón, és eltűnik a szobájában.

Ez meg mi volt? Hardin nem vágott a fejemhez semmilyen gorombaságot? Holnap úgysem úszom meg, ha megint találkozunk. Valószínűleg ugyanúgy leírja és megtervezi a gunyoros megjegyzéseit, mint én a házi feladataim ütemezését, és holnap biztosan sorra kerülök nála.

A harmadik szoba nagyon egyszerű helyiség, sokkal kisebb, mint Hardiné, és két egyszemélyes ágy van benne. Jobban hasonlít egy kollégiumi szobához, mint Hardin lakosztálya. Talán valami vezető a szövetségben? Sokkal valószínűbb, hogy az erőszakosságával és az elviselhetetlen természetével harcolta ki magának a legnagyobb szobát. Steph az ablaknál lévő ágyon hever. Lerúgom a cipőt a lábamról, egy plédet terítek Stephre, aztán bezárom az ajtót, és lefekszem a másik ágyra.

Rengeteg gondolat kavarog bennem, miközben végre elalszom, és szürke rózsákról meg haragoszöld szemekről álmodom.

Tizenkettedik fejezet

Amikor felébredek, beletelik néhány percbe, mire felidézem a tegnap este eseményeit, és felfogom, hogy mit keresek ebben az idegen szobában. Steph még alszik, és tátott szájjal horkol. Elég visszataszító látványt nyújt. Kiderítem, hogyan jutunk vissza a kollégiumba, és csak aztán ébresztem fel. Gyorsan belebújok a cipőmbe, felkapom a táskámat, és kilépek a folyosóra. Kopogjak Hardin ajtaján, vagy próbáljam meg előkeríteni Nate-et? Nate egyáltalán tagja ennek a diákszövetségnek? Nem gondoltam volna, hogy Hardin benne van bármilyen szervezetben, úgyhogy talán Nate is idetartozik.

Az előtérben kerülgetem az alvó embereket, és elindulok lefelé.

– Nate? – kiáltok fel, abban reménykedve, hogy valahonnan választ kapok tőle. A nappaliban legalább húsz ember alszik. A padló tele van piros műanyag poharakkal meg mindenféle szeméttel, úgyhogy elég nehéz végigbotorkálni a helyiségen. Most tűnik csak fel, hogy az emeleti helyiségek milyen tiszták ehhez a disznóólhoz képest, pedig ott is sokan voltak. Amikor a konyhához érek, erőt kell vennem magamon, mert legszívesebben nekiállnék a takarításnak. Egy egész napba telik, mire a házat rendbe teszik. Szeretném látni Hardint, ahogy ezt a mocskot sikálja, és eltünteti a buli nyomait. A gondolattól nevetnem kell.

– Mi olyan mulatságos?

Megfordulok, és Hardint pillantom meg, aki egy szemeteszsákkal a kezében belép a konyhába. A kezével végigsöpör a pulton, mire az összes műanyag pohár a zsákba hullik.

– Semmi – hazudom. – Nate is itt lakik?

Hardin nem foglalkozik velem, csak folytatja a takarítást.

– Itt lakik? – ismétlem meg a kérdést türelmetlenebb hangon. – Minél előbb elárulod a választ, annál hamarabb el tudok menni.

– Rendben, figyelek rád. Nem, Nate nem lakik itt. Úgy néz ki, mint egy diákszövetségi tag? – kérdezi gunyorosan.

– Nem, de te sem – vágok vissza, mire Hardin összeszorítja a száját.

Odalép hozzám, kinyitja a mellettem lévő szekrényt, és kivesz belőle egy tekercs papírtörlőt.

– Van a közelben egy buszmegálló? – kérdezem, de már nem is reménykedek normális válaszban.

– Igen, kábé egysaroknyira.

Követem Hardint, aki a konyhában járkálva összeszedi a szemetet.

– Meg tudnád mondani, merre van pontosan? – Hardin válasz helyett halvány mosolyra húzza a száját, és láthatóan élvezi, hogy bosszanthat. Na, ebből elég volt!

Megcsóválom a fejem, és kisétálok a konyhából. Úgy tűnik, tegnap este Hardin csak átmenetileg mutatott némi jóindulatot irántam, de annak már vége, és ma megint teljes erőbedobással aljaskodik. A borzalmas esti élmények után nem tudom tovább elviselni a társaságát.

Visszamegyek a szobába, felébresztem Stephet, aki meglepően hamar feleszmél, és rám mosolyog. Örülök, hogy ő is szeretne minél előbb eltűnni ebből az átkozott diáktanyából.

– Hardin szerint van egy buszmegálló a közelben – közlöm vele, miközben lefelé megyünk a lépcsőn.

– Nem fogunk busszal menni. Majd az egyik srác hazavisz minket. Hardin biztosan gonoszkodott veled – állapítja meg Steph, és a vállamra teszi a kezét. Belépünk a konyhába, ahol Hardin éppen sörösdobozokat dobál a szemeteszsákba.

– Hardin, haza tudsz vinni minket? – kérdezi a szobatársam tőle, de eléggé ellentmondást nem tűrő hangon. – Mindjárt szétesik a fejem.

– Persze, egy perc – válaszolja a fiú, mintha egész idő alatt ránk várt volna.

Útközben Steph hangosan énekli a hangszórókból üvöltő metálzene szövegét, és Hardin letekeri az összes ablakot, pedig udvariasan megkértem, hogy ne tegye. Egész úton csendben van, és hosszú ujjával dobol a kormánykeréken. Nem mintha figyelnék rá.

– Később benézek, Steph – búcsúzik a szobatársamtól. Steph kikászálódik az utasülésről, én is kiszállok hátulról. Steph búcsút int Hardinnak, aki gúnyos mosollyal rám pillant.

– Viszlát, Theresa.

Én csak megcsóválom a fejem, és követem Stephet a kollégiumba.

Tizenharmadik fejezet

A hétvége hátralévő része gyorsan eltűnik, és sikerül megúsznom egy újabb találkozást Hardinnal. Vasárnap reggel vásárolni megyek. Korán indulok, nehogy összefussunk a szobában, és csak későn érek vissza, amikor már elment.

Az új ruháim megtöltik a kis szekrényt, és miközben elrakom őket, Hardin gonosz megjegyzése cseng a fülemben: Ugye tudod, hogy buliba megyünk, és nem templomba?

Valószínűleg ezekről a holmikról is ugyanez lenne a véleménye, de elhatároztam, hogy többé nem megyek Stephfel buliba, és sehová, ahol Hardin is ott lehet. Nem kellemes a társasága, és rendkívül fárasztó az örökös kötekedése.

Végre elérkezik a hétfő reggel, és kezdődik a tanítás. Fel vagyok készülve. Jó korán felkelek, hogy legyen időm zuhanyozni, fiúk jelenléte nélkül, és ne kelljen kapkodnom. A fehér blúz és a barna rakott szoknya kivasalva várja, hogy felvegyem. Felöltözöm, feltűzöm a hajam, és a vállamra veszem a táskámat. A szükségesnél negyedórával korábban indulok, nehogy elkéssek. Kifelé menet meghallom Steph ébresztőjét, de a szobatársam csak rácsap a szundigombra, és alszik tovább. Fel kéne ébresztenem? Lehet, hogy később kezdődnek az órái, mint nekem, vagy nem is akar bemenni. El sem tudom képzelni, hogy valaki lekésse az új tanév első óráját, de Steph már másodéves, és biztosan tudja, mit csinál.

Még egy utolsó pillantást vetek a tükörbe, és elindulok az első egyetemi órámra. Jó ötlet volt, hogy tanulmányoztam a campus térképét, mert húsz perc alatt megtalálom az épületet. Besétálok az előadóba, ahol az elsőévesek történelemórája lesz. De a helyiség üres, rajtam kívül csak egyvalaki üldögél benne.

Úgy tűnik, ez a fiú is fontosnak tartotta, hogy időben ideérjen. Leülök mellé. Talán ő lesz az első új barátom.

– Hol vannak a többiek? – kérdezem, mire elmosolyodik. Nagyon megnyugtatónak találom a mosolyát.

– Valószínűleg a campuson rohangálnak, és az utolsó pillanatban fognak beesni – mondja viccesen, mire azonnal megkedvelem. Én is pont ezt gondoltam.

– Tessa Young vagyok – mutatkozom be, és én is barátságosan rámosolygok.

– Landon Gibson – válaszolja, és a második mosolya ugyanolyan kedves, mint az első. A többi időt beszélgetéssel töltjük. Megtudom, hogy ő is angol szakos, és van egy Dakota nevű barátnője. Landon nem gúnyolódik, és nem is hökken meg, amikor elárulom, hogy Noah még középiskolás. El is döntöm gyorsan, hogy vele máskor is szívesen találkozom. A terem lassan megtelik, és Landonnel mindketten fontosnak tartjuk, hogy bemutatkozzunk a tanárnak.

A nap folyamán kezdem megbánni, hogy öt tárgyat vettem fel, és nem négyet. A brit irodalomra sietek, hálát adva az égnek, hogy ez az utolsó órám, és sikerül időben odaérnem. Örömmel pillantom meg Landont az első sorban, és a mellette lévő üres helyre rogyok.

– Szia – üdvözöl mosolyogva, amikor meglát.

A tanár elkezdi az órát, kiosztja a tanév anyagát, röviden bemutatkozik, elmeséli, miért lett tanár, és miért tartja izgalmasnak ezt a témát. Imádom, hogy az egyetem egészen más, mint a középiskola. Itt nem állítanak fel, hogy bemutatkozzak az osztály előtt, nem kényszerítenek mindenféle kínos és fölösleges dologra.

A tanár éppen a kötelező olvasmányokat ismerteti, amikor kinyílik az ajtó, és önkéntelenül felsóhajtok, mert Hardin botorkál be rajta.

– Hát ez remek – jegyzem meg halkan.

– Ismered Hardint? – érdeklődik Landon. Biztosan híre van a campuson, ha még egy ilyen kedves fiú is hallott már róla.

– Egy kicsit. A szobatársam jóban van vele. De nem nagyon kedvelem – teszem hozzá halkan.

Hardin zöld szemével pont rám néz, és aggódom, hogy meghallotta a megjegyzésemet. Mit tenne, ha hallaná? Igazából nem érdekel, hiszen ő is tudja, hogy nem vagyunk puszipajtások.

Fúrni kezdi az oldalamat a kíváncsiság, Landon mit tudhat róla, ezért visszakérdezek.

– Te ismered?

– Igen, ő… – Landon elhallgat, és a háta mögé pillant. Felnézek, és látom, hogy Hardin pont a mellettem lévő üres széken foglal helyet. Az óra hátralévő részében Landon csendben marad, és egész idő alatt a tanárt figyeli.

– Mára ennyi volt. Szerdán megint találkozunk – közli Hill professzor, és elenged minket.

– Azt hiszem, ez lesz a kedvenc órám – lelkendezem Landonnek kifelé menet, és ő bólint. De az arca elkomorodik, amikor Hardin mellénk ér.

– Mit akarsz, Hardin? – kérdezem, és a saját fegyverével akarok neki visszavágni. Nem működik a dolog, vagy a hangom nem volt elég éles, mert fesztelenül rám vigyorog.

– Semmit. Csak örülök, hogy egy órára járunk – mondja gunyoros hangon, majd beletúr a hajába, és megigazítja a fürtjeit a homloka fölött. A csuklóján egy végtelent jelképező szimbólumot pillantok meg, de nem tudom jobban szemügyre venni, mert leengedi a kezét.

– Szia, Tessa, majd még találkozunk – szólal meg Landon, és távozik.

– A legbénább srácot választottad a barátodnak – jegyzi meg Hardin, Landon után nézve.

– Ne beszélj így róla. Igazán kedves fiú. Veled ellentétben. – Megdöbbenek a kemény szavaimon. Úgy tűnik, ez az alak a legrosszabbat hozza ki belőlem.

Hardin rám pillant.

– Egyre harciasabb vagy, Theresa.

– Ha még egyszer Theresának nevezel… – Hardin felnevet, én pedig megpróbálom elképzelni, milyen lehet tetoválás és piercing nélkül. Még így is elég vonzó, de a borzalmas személyisége mindent elront.

Elindulunk a kollégiumom felé, de húsz lépést sem megyünk, amikor hirtelen felkiált:

– Hagyd abba a bámulást! – Azzal befordul a sarkon, és eltűnik egy másik úton, mielőtt bármit válaszolhatnék.

Tizennegyedik fejezet

Öt fárasztó, de izgalmas nap után végre péntek, és már majdnem egy hete egyetemre járok. Elégedett vagyok az új életemmel, és azt tervezem, hogy este filmet nézek, mivel Steph valószínűleg elmegy valami buliba, és csendes lesz a szobám. Nagyban megkönnyíti a dolgomat, hogy közlik velünk minden tárgy tananyagát, mert így előre is tanulhatok. Felkapom a táskámat, és korán elindulok, közben megállok a kávézóban, hogy energiával töltsem fel magam a hétvége elején.

– Tessa? – hangzik fel egy lány hangja, miközben a sorban állok. Megfordulok, és a rózsaszín hajú lányt pillantom meg a buliból. Ha jól emlékszem, Steph Mollynak szólította.

– Igen, én vagyok – válaszolom, és a pult felé fordulok, hogy elkerüljem a további társalgást.

– Jössz a ma esti buliba? – érdeklődik. Biztosan gúnyolódik, gondolom, és sóhajtva meg akarom rázni a fejem, de ő így folytatja: – Jönnöd kéne, mert remek lesz – lelkendezik, és apró kezével megsimogatja a karjára tetovált tündért.

Egy pillanatig hallgatok, de végül megrázom a fejem.

– Bocs, de más terveim vannak.

– Kár. Tudom, hogy Zed szeretne találkozni veled. – Erre már tényleg elnevetem magam, de Molly elmosolyodik. – Miért nevetsz ezen? Tegnap is éppen rólad beszélt.

– Nem hiszem, de ha így is volt… Barátom van. – Erre egy újabb mosoly a válasz.

– Kár, mert csinálhattunk volna egy dupla randit – jegyzi meg Molly titokzatosan, miközben hálát adok az égnek, hogy én kerülök sorra a pultnál. A nagy sietségben túl gyorsan veszem el a poharat, és egy kis kávé kilöttyen belőle, megégetve a kezemet. Molly búcsút int, én meg udvariasan mosolygok rá, mielőtt távozik. A megjegyzése nem megy ki a fejemből. Kivel lett volna dupla randink? Vele és Hardinnal? Ezek szerint járnak? Akármilyen kedves és vonzó Zed, akkor is Noah a barátom, és nem tennék olyat, amivel megbántom. Tudom, hogy ezen a héten nem sokat beszéltünk, de csak azért, mert mindketten elfoglaltak voltunk. El is határozom, hogy este felhívom, és megtudom, hogyan boldogul nélkülem.

A forrázás és a Miss Pinkkel való találkozás után a napom szerencsésebben alakul. Landonnel megbeszéltük, hogy a közös óráink előtt a kávézónál találkozunk, és már ott vár rám, a téglafalnak támaszkodva. Amikor észrevesz, széles mosollyal üdvözöl.

– Ma félórával korábban elmegyek az óráról. Elfelejtettem mondani, hogy a hétvégén hazarepülök – újságolja. Örülök, hogy meglátogatja Dakotát, de nem tetszik az ötlet, hogy egyedül kell üldögélnem a britirodalom-órán, ahol Hardin is felbukkanhat. Egyébként szerdán nem volt ott. Nem azért, mintha figyelném.

– Ilyen hamar? – csodálkozom. – Még csak most kezdődött a tanév.

– Születésnapja van, és már hónapokkal ezelőtt megígértem neki, hogy otthon leszek – mondja Landon, és megvonja a vállát.

Az órán Hardin mellém ül, de nem szól egy szót sem. Még akkor sem, amikor Landon, az ígéretéhez híven, harminc perccel korábban távozik, és ettől még kényelmetlenebbül érzem magam Hardin jelenlétében.

– Hétfőn elkezdjük megbeszélni Jane Austen Büszkeség és balítélet című regényét – jelenti be Hill professzor az óra végén. Nem tudom elrejteni az izgalmamat, mert legalább tízszer olvastam a regényt, és az egyik nagy kedvencem.

Bár egész órán egyszer sem beszélt hozzám, Hardin mégis mellém szegődik az utcán. Az arcán látom, hogy valami kellemetlen megjegyzésre készül.

– Fogadok, hogy fülig szerelmes vagy Mr. Darcyba.

– Minden nő szerelmes belé, aki olvasta a könyvet – válaszolom, de nem nézek rá. Az útkereszteződéshez érünk, és gondosan körülnézek, majd átmegyek az utcán.

– Hát persze hogy bele vagy zúgva! – Hardin felnevet, és továbbra is mellettem gyalogol a forgalmas járdán.

– Biztos vagyok benne, hogy nem tudod felfogni Mr. Darcy vonzerejét. – Eszembe jut a gazdag könyvgyűjtemény, amit a szobájában láttam. Az ő könyvei lennének? Elképzelhető ez?

– Egy goromba és elviselhetetlen férfiból romantikus hős lesz? Ez nevetséges. Ha Elizabeth-nek lett volna egy csöpp esze, már az elején lekoptatja, és elküldi a fenébe.

Felnevetek a vicces megfogalmazásán, de aztán a szám elé kapom a kezem, és visszafogom magam. Tulajdonképpen élvezem ezt a kis vitát vele, és a jelenléte sem olyan kellemetlen, bár tudom, hogy csak idő kérdése, mondjuk, három perc, és megint tesz egy sértő megjegyzést. Felnézek, meglátom a vigyorgó arcán a gödröcskéket, és kénytelen vagyok elismerni, hogy jóképű. A piercingek meg a többi ellenére.

– Tehát egyetértesz abban, hogy Elizabeth egy idióta? – Hardin kérdőn felvonja a szemöldökét.

– Nem. Ő a világirodalom egyik legerősebb és legösszetettebb jelleme – védem meg a hősömet, az egyik kedvenc filmem szavaival.

Hardin megint felnevet, és most már én is vele nevetek. De néhány másodperc múlva megtorpan, és elkomolyodik. Valami megvillan a szemében.

– Szia, Theresa, majd még találkozunk – veti oda, majd sarkon fordul, és eltűnik abban az irányban, ahonnan jöttünk.

Mi ütött belé? Ám mielőtt tovább elemezhetném a furcsa viselkedését, megszólal a mobilom, és Noah nevét látom meg a kijelzőn. Furcsa bűntudatot érzek, amikor felveszem a telefont.

– Szia, Tess. Válaszolni akartam az üzenetedre, de aztán eszembe jutott, hogy akár fel is hívhatlak. – Noah hangja kimért, és egy kicsit távolságtartó.

– Mit csinálsz? Elfoglaltnak tűnsz.

– Nem, csak úton vagyok, hogy találkozzam néhány barátommal a gyorsbüfében – magyarázza.

– Rendben, akkor nem tartalak fel. Örülök, hogy végre péntek van. Már alig várom a hétvégét!

– Megint elmész egy buliba? Az anyád még mindig nagyon csalódott.

Tessék? Miért mondta el az anyámnak? Örülök, hogy jó viszonyban vannak, de néha úgy érzem, mintha lenne egy bosszantó kisöcsém, aki állandóan árulkodik. Nem szívesen gondolok így Noah-ra, de ez az igazság.

Nem akarok veszekedni vele, inkább megnyugtatom.

– Nem, ma otthon maradok. Hiányzol.

– Nekem is hiányzol, Tess. Nagyon. Majd később hívj fel, jó?

Megígérem neki, és a szokásos „szeretlek”-ek után befejezzük a beszélgetést.

Amikor visszaérek a szobámba, Steph már nagyban készülődik a bulira. Biztosan ez az, amiről Molly beszélt a kávézóban. Bejelentkezem a Netflixre, és nézegetni kezdem a filmeket.

– Olyan jó lenne, ha eljönnél! Esküszöm, most nem maradunk ott éjszakára. Csak egy rövid időre gyere el. Egyedül filmezni ebben a kis szobában maga lesz a pokol! – jelenti ki Steph, és én felnevetek. Tovább könyörög, miközben megcsinálja a haját, és háromszor is átöltözik, míg végül egy zöld ruha mellett dönt, ami nem sokat hagy a képzeletre. El kell ismernem, hogy az üde szín nagyon jól áll a vörös hajához. Irigylem a magabiztosságát. Valamennyire én is magabiztos vagyok, de tudom, hogy a csípőm szélesebb és a mellem nagyobb, mint a korombéli lányok többségének. Igyekszem olyan ruhát hordani, ami elrejti a kebleimet, míg Steph inkább felhívja a figyelmet a dekoltázsára.

– Elviselem – közlöm vele nevetve. Ám ekkor a laptop monitora elfeketedik, és hiába nyomogatom a bekapcsológombot, nem történik semmi. Csak a feketeség marad.

– Látod? Ez is annak a jele, hogy el kell jönnöd. A laptopom Nate lakásán van, úgyhogy nem tudom odaadni az enyémet. – Steph kárörvendő vigyorral néz rám, majd megint megigazítja a haját.

Rájövök, hogy nincs kedvem egyedül üldögélni a kollégiumi szobában, ahol nem tudok semmit sem csinálni, és még filmet sem nézhetek.

– Rendben – mondom végül, mire Steph ugrándozni és tapsolni kezd örömében. – De éjfél előtt eljövünk a buliból.

Tizenötödik fejezet

Leveszem a pizsamámat, és belebújok egy új farmerba, amit még nem hordtam. Kicsit szűkebb, mint a többi nadrágom, de már szinte minden holmim a szennyesben van, úgyhogy nem nagy a választék. El kéne mennem a mosodába. Egy egyszerű fekete ujjatlan blúzt veszek fel, aminek csipke díszíti a vállát.

Steph elismerő pillantást vet rám.

– Most tetszik a szerkód – közli, és megint oda akarja adni a szemceruzáját.

– Nem, köszönöm. – Eszembe jut, hogy legutóbb elmaszatolódott a könnyeimtől. Miért egyeztem bele, hogy visszamegyek arra a borzalmas diáktanyára?

– Rendben. Most Molly jön értünk, nem Nate. Azt írja, hogy bármelyik percben itt lehet.

– Szerintem nem kedvel engem – vallom be Stephnek, miközben megnézem magam a tükörben.

Steph meglepett arcot vág.

– Mi? Dehogynem. Csak néha túl kemény és őszinte. És azt hiszem, kicsit tart tőled.

– Tőlem? Miért lennék neki félelmetes? – kérdezem nevetve. Steph biztosan félreértett valamit.

– Szerintem csak azért, mert annyira különbözöl tőlünk – válaszolja mosolyogva. Én is tudom, hogy különbözöm tőlük, de számomra ők a „más”-ok. – De ma este nem kell aggódnod miatta, mert el lesz foglalva.

– Hardinnal? – kérdezem, de azonnal meg is bánom. Továbbra is a tükörben nézegetem magam, de észreveszem, hogy Steph a szemöldökét felvonva néz rám.

– Nem. Valószínűleg Zeddel. Molly hetente váltogatja a fiúkat.

Elég kemény ilyet mondani egy barátnőről, de Steph csak mosolyog, és megigazítja a ruháját.

– Nem Hardinnal jár? – Eszembe jut a látvány, ami abban a szobában tárult a szemem elé.

– Dehogy. Hardinnak nincs barátnője. Sok lánnyal kefél, de nem jár senkivel. Soha.

– Ja… – Csak ennyit tudok kinyögni.

A mai buli ugyanolyan, mint a múlt heti. A kert és a ház tele van részegekkel. Otthon kellett volna maradnom, még akkor is, ha csak a mennyezetet bámulom.

Mihelyt megérkezünk, Molly eltűnik, én meg már egy órája a heverőn ücsörgök, amikor Hardin arra jön.

– Most valahogy… másképp nézel ki – állapítja meg egy kis hallgatás után. A pillantása végigsiklik a testemen, majd visszatér az arcomra. Nem is próbálja leplezni, ahogy végigmért. Nem válaszolok neki. – Ma jobban illik hozzád a szerelésed – mondja végül, a szemembe nézve.

Elhúzom a szám, és megigazítom a blúzomat. Már bánom, hogy nem a szokásos bő ruháim vannak rajtam.

– Meglep, hogy itt látlak.

– Engem is meglep, hogy megint eljöttem – ismerem be, majd odébb sétálok. Nem jön utánam, pedig titokban ebben reménykedtem.

Néhány órával később Steph megint részeg. Akárcsak mindenki más.

– Játsszunk „felelsz vagy mersz”-t – javasolja Zed nehezen forgó nyelvvel, és a kis társaságuk a heverő körül gyűlik össze. Molly egy alkoholos üveget ad Zednek, aki belekortyol. Hardinnak olyan nagy keze van, hogy teljesen eltakarja a piros műanyag poharat, amiből iszogat. Egy másik punk külsejű lány is csatlakozik a játékhoz. A játékosok így már heten vannak: Hardin, Zed, Nate, Nate szobatársa, Tristan, Molly, Steph és az új lány.

Úgy vélem, hogy egy ilyen részeg társasággal semmi jó nem sülhet ki ebből, ám ekkor Molly ravasz mosollyal felém fordul.

– Te is játssz, Tessa.

– Inkább nem – hárítom el a meghívást, és úgy teszek, mintha a padlón lévő barna foltot tanulmányoznám.

– Csak akkor tudna ebben részt venni, ha legalább öt percre levetkőzné a prüdériáját – közli velük Hardin, mire mindenki jót derül, kivéve Stephet. A fiú szavai feldühítenek. Nem vagyok prűd! Lehet, hogy nem vagyok olyan gátlástalan, mint egyesek, de azért apácának sem tartom magam. Dühös pillantást vetek Hardinra, és törökülésben helyet foglalok a körben, Nate és az új lány között. Hardin felröhög, és súg valamit Zed fülébe, mielőtt nekikezdünk a játéknak.

Az első néhány körben Zednek meg kell innia egy egész doboz sört, Mollynak villantania kell a csupasz mellét, és Steph is kénytelen bebizonyítani, hogy piercinget visel a mellbimbójában.

– Felelsz vagy mersz, Theresa? – szegezi nekem a kérdést Hardin. Nagyot nyelek.

– Felelek – nyögöm ki végül.

Hardin felnevet, és megcsóválja a fejét. Hát persze, morogja, de úgy teszek, mintha nem hallanám. Nate már előre dörzsöli a kezét.

– Rendben… Szűz vagy? – kérdezi Zed, mire megint akkorát nyelek, hogy majdnem megfulladok. Úgy tűnik, rajtam kívül senkit sem idegesít ez a kérdés. Égni kezd az arcom, és látom, hogy mindenki nagy élvezettel figyel.

– Na? – türelmetlenkedik Hardin. Legszívesebben elfutnék és elrejtőznék, de nem tehetem, ezért némán bólintok. Hát persze hogy szűz vagyok. Noah-val még csak a diszkrét tapogatózásig jutottunk el, persze ruhában.

Érdekes, hogy senkit sem lep meg a válaszom, inkább kíváncsiságot szül.

– Tehát már két éve jársz Noah-val, és még nem feküdtetek le? – kérdezi Steph, mire kényelmetlenül feszengeni kezdek.

– Hardin jön – jelentem be végül, abban reménykedve, hogy sikerül elterelni magamról a figyelmet.

Tizenhatodik fejezet

– Mersz! – vágja rá Hardin, mielőtt bármit kérdeztem volna tőle. Zöld szeme átható pillantással mered rám, és úgy érzem, mintha én lennék a soros, és nekem kéne végrehajtani egy kihívást.

Bizonytalan vagyok, mert nem gondoltam át, mit kérjek, és nem vártam tőle ezt a gyors választ. Mire hívjam ki? Tudom, hogy bármit megtenne, mert nem akar gyávának tűnni előttem.

– Hm. Azt kérem, hogy…

– Mit? – türelmetlenkedik Hardin. Legszívesebben azt a feladatot adnám neki, hogy mindnyájunkról mondjon valami kedveset, de elvetem az ötletet, pedig mulatságos lenne.

– Vedd le a pólód, és egész idő alatt legyél félmeztelen! – kiált fel Molly, és örülök, hogy ezt kéri. Persze nem azért, mert Hardin le fogja venni az ingét, hanem azért, mert nem jutott eszembe semmi, és egyre kínosabb volt a várakozás.

– Milyen gyerekes – panaszkodik Hardin, de leveszi a pólóját. Önkéntelenül megbámulom a nyúlánk testét, ahogy a fekete tetoválások megnyúlnak a lebarnult bőrén. A mellén madarak vannak, alattuk, a gyomra tájékán, egy fa díszeleg. Az ágai csupaszok és kísértetiesek. A felsőkarján több tetoválás van, mint gondoltam. A vállán és a csípőjén is apró, látszólag összefüggéstelen képek és ábrák sorakoznak. Steph megbök, mire gyorsan elkapom róla a pillantásomat. Remélem, senki sem vette észre, hogy megbámulom.

A játék folytatódik. Molly egyszerre megcsókolja Tristant és Zedet. Steph elmeséli, milyen volt, amikor először szexelt. Nate megcsókolja az új lányt.

Hogy kerültem ide? Ezek mind gátlástalan és antiszociális ösztönlények.

– Felelsz vagy mersz, Tessa? – kérdezi Tristan.

– Miért strapálod magad? Úgyis tudjuk, hogy a felelést választja – inti le Hardin.

– Mersz – vágom rá, magamat is meglepve.

– Nos, akkor… Tessa… Kihívlak, hogy igyál meg egy korty vodkát – mondja Tristan mosolyogva.

– Nem szoktam inni.

– Ezért a játék lényege. Merned kell.

– Nézd, ha nem akarod… – szól közbe Nate, és észreveszem, hogy Hardin és Molly összenevet. Rajtam mulatnak.

– Rendben, egy kortyot – bólintok. Arra számítok, hogy Hardin megint valami sértést vág a fejemhez, de amikor a pillantásunk találkozik, inkább csodálkozást látok a szemében.

Valaki a kezembe nyom egy üveg vodkát. Elkövetem azt a hibát, hogy beleszagolok, és a borzalmas szag valósággal orrba vág. Befogom az orrom, nem törődve a mögöttem felhangzó kuncogásokkal. Nem gondolok arra, hányan ittak már az üvegből, hanem hátrahajtom a fejem, és belekortyolok. A vodka égeti a torkom, a nyelőcsövem meg a gyomrom, mintha láva lenne, de sikerül lenyelnem. Rettenetes íze van. A csoport tapsol és nevetgél, kivéve Hardint. Ha nem ismerném, azt hinném, hogy haragszik vagy csalódott. Nagyon furcsa ember, az biztos.

A forróságot nemsokára az arcomon érzem, sőt később az egész testemben, miután többször is azt a feladatot kapom, hogy igyak az üvegből. Engedelmeskedem, és örömmel veszem tudomásul, hogy végre kezdek ellazulni. Jól érzem magam, és minden könnyebbnek tűnik. A körülöttem lévő emberek társaságát is jobban élvezem, mint korábban.

– Ugyanaz a kihívás – közli Zed nevetve, és gyorsan meghúzza az üveget, mielőtt ötödször is átnyújtja nekem. Már nem is emlékszem, hányszor ment körbe a „felelsz vagy mersz” játék, mert nagyon gyorsan múlik az idő. Ez alkalommal két kortyot iszom a vodkából, de valaki kitépi a kezemből.

– Szerintem már eleget ittál – szól rám Hardin, és Nate-nek nyújtja az üveget, aki azonnal lecsap rá, és iszik.

Kicsoda ez a Hardin Scott, hogy megmondja nekem, mikor elég? Mindenki iszik, akkor én miért nem tehetem? Visszaveszem az üveget Nate-től, és mielőtt a számhoz emelem, gúnyos mosolyt vetek Hardinra.

– Nem hiszem, hogy még sosem voltál részeg, Tessa. Jó, nem? – kérdezi Zed. Nem válaszolok neki, csak kuncogok. Egy pillanatra eszembe jut az anyám, aki mindig óva intett a felelőtlenségtől, de elhessegetem a gondolatot. Csak egy estéről van szó.

– Felelsz vagy mersz, Hardin? – kérdezi Molly. Hardin persze a kihívást választja.

– Kihívlak, hogy csókold meg Tessát – mondja a lány, és Hardinra vigyorog.

Hardin szeme tágra nyílik, és igaz, hogy az alkohol mindent izgalmasabbá tesz, mégis el akarok menekülni tőle.

– Nem! Nekem barátom van – tiltakozom, mire mindenki jót derül rajtam, méghozzá nem először. Miért vagyok együtt olyan emberekkel, akik állandóan kinevetnek?

– Na és? Ez csak egy játék. Gyerünk, Tessa! – unszol Molly.

– Nem! Nem csókolok meg senkit – jelentem ki határozottan, és felállok. Hardin nem néz rám, csak iszik egy kortyot a poharából. Remélem, megsértődött. Egyáltalán nem zavar, ha megbántottam. Elegem van az összetűzéseinkből. Ez a fiú gyűlöl engem, és nagyon goromba.

Ahogy lábra állok, még erősebben érzem az alkohol hatását. Kicsit megtántorodom, de sikerül összeszednem magam, és otthagyni a társaságot. A nagy tömegben valahogy megtalálom az ajtót. Odakint megcsap az ősz illata. Lehunyom a szemem, beszívom a friss levegőt, majd az ismerős kőfalhoz megyek, és leülök. A következő pillanatban azon kapom magam, hogy előveszem a telefonom, és Noah-t hívom.

– Szia – üdvözöl. A sok vodkától, vagy az ismerős hangtól valahogy érzelgősebb leszek, és még jobban hiányzik.

– Szia… drágám – suttogom a telefonba, és a két kezemmel átkarolom a térdemet.

Egy pillanatnyi csend következik.

– Tessa, te részeg vagy? – Noah hangja csupa rosszallás és ítélet. Nem lett volna szabad felhívnom.

– Nem… dehogy – hazudok, és megszakítom a vonalat. Az ujjamat a kikapcsológombra nyomom. Nem akarom, hogy visszahívjon. Noah még Hardinnál is sikeresebben tudja elrontani a vodka által gerjesztett jó hangulatomat.

Visszabotorkálok az épületbe, nem törődve a részeg fiúk füttyentéseivel és durva megjegyzéseivel. Lekapok egy barna folyadékkal teli üveget a konyhapultról, és nagyot kortyolok belőle. Túl nagyot. Még a vodkánál is rémesebb íze van! És mintha lángra lobbant volna tőle a torkom. Tapogatózva keresgélek egy poharat vagy bögrét, vagy bármit, amivel ki tudom öblíteni a számból ennek az italnak az ízét. Végül kinyitom az egyik szekrényt, és egy igazi üvegpohárba engedek vizet a csapból. Kicsit enyhíti az égő érzést, de nem nagyon. A tömegen át megpillantom a csoportomat, akik még mindig azt az ostoba játékot játsszák.

Ők a barátaim? Nem hiszem. Csak azért ragaszkodnak a társaságomhoz, hogy kinevethessék a tapasztalatlanságomat. Hogyan merészelte Molly azt mondani Hardinnak, hogy csókoljon meg? Tudja, hogy barátom van. Nem vagyok olyan, mint ő, aki bárkivel lefekszik. Eddig csak két fiúval csókolóztam, Noah-val és harmadikos koromban egy Johnny nevű szeplős sráccal, aki utána sípcsonton rúgott. Vajon Hardin teljesítette volna a kérést? Kétlem. Olyan rózsaszín és telt az ajka… Elképzelem, ahogy fölém hajol, hogy megcsókoljon, és a szívverésem felgyorsul a gondolattól.

Mi ütött belém? Miért gondolok így rá? Soha többé nem fogok inni.

Néhány perc múlva a helyiség forogni kezd, és én szédülök. Gépiesen felmegyek az emeletre, és a vécé elé ülök, arra várva, hogy hányjak. De semmi sem történik. Felnyögök, és feltápászkodok. Szeretnék visszamenni a kollégiumba, de tudom, hogy Steph majd csak órák múlva akar távozni. Nem lett volna szabad idejönnöm. Megint.

Szinte gondolkodás nélkül benyitok az egyetlen szobába, amit valamennyire ismerek a házban. Hardin ajtaja gond nélkül kinyílik. Azt állítja, hogy mindig zárva tartja, de most kiderült, hogy nem mond igazat. Minden olyan, mint legutóbb, azzal a különbséggel, hogy forog velem a szoba. Az Üvöltő szelek nincs a polcon, de az éjjeliszekrényen megpillantom, a Büszkeség és balítélet mellett. Eszembe jutnak Hardin megjegyzései Jane Austen regényéről. Egyértelmű, hogy már olvasta, és meg is értette, ami ritkaság a mi korunkban, főleg egy fiú esetében. Talán kötelező olvasmány volt nekik a középiskolában. De miért van elöl az Üvöltő szelek? Felkapom, leülök az ágyra, és kinyitom a könyvet a közepénél. Olvasni kezdem a sorokat, és a szoba már nem forog velem.

Annyira elmerülök Catherine és Heathcliff világában, hogy nem hallom meg, amikor az ajtó kinyílik.

– Melyik részét nem értetted annak, hogy senki sem jöhet be a szobámba? – förmed rám Hardin. A dühös arca megijeszt, de ugyanakkor mulattat is.

– Elnézést… Én csak…

– Menj ki! – harsogja felindultan, de én egy dühös pillantással válaszolok. A vodka hatása még nagyon erős bennem, és nem fogom hagyni, hogy Hardin kiabáljon velem.

– Nem kell ilyen bunkónak lenned! – kiáltok vissza, sokkal hangosabban, mint akartam.

– Megint a szobámban vagy, amikor megmondtam, hogy ne lépj be ide. Úgyhogy menj ki! – förmed rám még egyszer, és közelebb lép hozzám.

Hardin fölém magasodik, tele haraggal, megvetéssel, mintha engem tartana a világon a legrosszabb embernek, és ekkor valami elpattan bennem. A keménységem, a tartásom egy pillanat alatt elhagy, és kibuggyan belőlem a kérdés, ami tudat alatt már napok óta foglalkoztat.

– Miért nem kedvelsz engem? – förmedek rá, és dühösen a szemébe nézek.

Ez egy elég egyenes kérdés, de nem hiszem, hogy a sértett önérzetem el tudja viselni a választ.

Tizenhetedik fejezet

Hardin villogó szemmel néz le rám. Eddig nagyon dühösnek tűnt, de most mintha elbizonytalanodna.

– Miért kérdezed ezt?

– Nem tudom… Mert én mindig kedves voltam hozzád, te pedig egyfolytában aljaskodsz velem. – Aztán hozzáteszem: – Pedig azt hittem, hogy barátok lehetünk. – Ez elég ostobán hangzik, és zavartan a homlokomra szorítom a kezem, amíg a válaszra várok.

– Mi? Barátok? – Hardin felnevet, és felemeli mindkét kezét. – Hát nem egyértelmű, hogy miért nem lehetünk barátok?

– Nem igazán.

– Hát először is, túlságosan karót nyelt vagy. Valószínűleg egy tökéletes kis babaházban nőttél fel, ami úgy néz ki, mint az összes többi ház az utcában. A szüleid mindent megvettek neked, amit csak megkívántál, és sosem kellett küzdened, hogy megkapj valamit. Az ostoba rakott szoknyád is… Most őszintén, ki hord rakott szoknyát tizennyolc évesen?

Eltátom a számat.

– Semmit sem tudsz rólam, te öntelt hólyag! Az életem egyáltalán nem ilyen! Tízéves voltam, amikor az alkoholista apám lelépett, és az anyám halálra dolgozta magát, hogy egyetemre mehessek. Tizenhat éves korom óta dolgozom, hogy beszálljak a költségekbe, és ki tudjuk fizetni a számlákat. És nekem igenis tetszenek a ruháim. Elnézést, hogy nem öltözöm szajhának, mint minden lányismerősöd. Nagyon igyekszel, hogy kitűnj a tömegből, és más legyél, mint a többiek, pedig te is szemellenzős vagy, és elítéled azokat, akik nem olyanok, mint te. – Egyre jobban felemelem a hangomat, és a végén már szinte kiabálok. Aztán érzem, hogy könnyek szöknek a szemembe.

Elfordulok, hogy ne lásson így, és észreveszem, hogy ökölbe szorítja a kezét. Mintha még jobban feldühítették volna a szavaim.

– Tudod, mit? Én sem akarok barátkozni veled, Hardin – jelentem ki csüggedten, és a kilincs felé nyúlok. A vodka nemcsak bátorrá tett, hanem rádöbbentett a helyzet szomorúságára. Milyen szánalmas, hogy így kiabálunk egymással.

– Hová mész? – teszi fel a kérdést. Teljesen kiszámíthatatlan és szeszélyes, gondolom magamban.

– A buszmegállóba, hogy visszamenjek a kollégiumba, és soha többé ne jöjjek ide. Elegem van. Többé nem akarok egyikőtökkel sem barátságban lenni.

– Túl késő van ahhoz, hogy egyedül buszozzál.

Megpördülök, és az arcába bámulok.

– Most úgy teszel, mintha érdekelne, hogy mi történik velem? – Felnevetek, mert nem tudok lépést tartani a hangulatváltozásaival.

– Nem azt mondtam, hogy érdekel… Csak figyelmeztetlek, hogy nem jó ötlet.

– Nincs más választásom, Hardin. Mindenki részeg, engem is beleértve.

Ekkor elerednek a könnyeim. Iszonyúan megalázó, hogy pont Hardin előtt kezdem el itatni az egereket.

– Minden bulin sírni szoktál? – érdeklődik, és halványan elmosolyodik.

– Úgy tűnik. Valahányszor te is ott vagy. És mivel eddig még csak ezen a két bulin voltam… – Megfogom a kilincset, és kinyitom az ajtót.

– Theresa – mondja olyan halkan, hogy alig hallom. Az arca kiismerhetetlen. A szoba megint forogni kezd velem, és belekapaszkodom az ajtó mellett álló szekrénybe. – Jól vagy? – kérdezi. Bólintok, pedig szörnyű hányingert érzek. – Ülj le néhány percre, aztán mehetsz a buszmegállóba.

– Azt hittem, hogy senki sem tartózkodhat a szobádban – emlékeztetem, aztán leülök a padlóra.

Csuklok egy nagyot, mire azonnal felemeli a mutatóujját.

– Ha hányni fogsz a szobámban…

– Azt hiszem, csak egy kis vizet kéne innom – nyögöm ki nagy nehezen, és fel akarok állni.

– Maradj! – A vállamra teszi a kezét, és felém nyújtja a piros műanyag poharát.

Elhúzom a számat, és eltolom magamtól.

– Vizet kértem, nem sört.

– Ez víz. Én nem iszom.

A meglepetéstől felkiáltok, aztán elnevetem magam. Még hogy Hardin nem iszik?

– Nagyon vicces. Most itt fogsz ülni, és vigyázol rám? – Szeretnék egyedül lenni, mert szégyellem a szánalmas állapotomat. A kábulatom már kezd elmúlni, és bűntudatom van, amiért kiabáltam vele. – A legrosszabbat hozod ki belőlem – suttogom magam elé, pedig nem akartam hangosan kimondani, amit gondolok.

– Ez kemény – állapítja meg komoly hangon. – És igen, itt fogok ülni, és vigyázni rád. Életedben először vagy részeg, és állandóan hozzányúlsz a holmimhoz, amikor nem vagyok a közeledben. – Az ágyához lép, és felül rá. Feltápászkodom, és megragadom a poharat. Mohón iszom belőle, és enyhe mentás ízt érzek a peremén. Megfordul a fejemben, hogy vajon milyen íze lehet Hardin ajkának. A víz megnyugtatja az égő gyomromat, és már nem vagyok annyira felhevülve.

Istenem, soha többé nem fogok inni, fogadkozom, miközben visszaülök a padlóra.

Egy kis csend után Hardin megszólal.

– Kérdezhetek valamit?

Az arckifejezése elárulja, hogy nemet kéne mondanom, de a szoba még mindig eléggé imbolyog, és talán a beszélgetés segít magamhoz térni.

– Persze – válaszolom.

– Mit akarsz csinálni egyetem után?

Meglepetten nézek rá. Egyáltalán nem erre a kérdésre számítottam. Arra gondoltam, hogy firtatni fogja, miért vagyok még szűz, vagy miért nem iszom.

– Hát… Író vagy szerkesztő szeretnék lenni, de nem tudom, melyikre lesz először lehetőségem. – Nem kéne őszintének lennem vele, mert csak ki fog gúnyolni. Amikor nem torkol le azonnal, felbátorodom, és én is felteszem neki ugyanezt a kérdést. Csak megcsóválja a fejét, de nem válaszol.

– Ezek a te könyveid? – folytatom a kérdezősködést, bár nem sok értelmét látom.

– Igen – morogja.

– Melyik a kedvenced?

– Nincs kedvencem.

Felsóhajtok, és szórakozottan kapirgálok egy kis rojtos lyukat a farmeromon.

– Mr. Rogers tudja, hogy megint egy buliban vagy?

– Mr. Rogers? – nézek rá értetlenül, mert nem értem, kiről beszél.

– A barátod. Ő a legnagyobb tökfej, akit valaha láttam.

– Ne beszélj így róla, mert ő nagyon… nagyon rendes fiú – méltatlankodok. Hardin elneveti magát, mire felállok. Nem is ismeri Noah-t! – Te csak szeretnél olyan rendes lenni, mint ő – teszem hozzá éles hangon.

– Rendes? Ez a legelső szó, ami eszedbe jut, amikor a pasidról beszélsz? Azért nevezed rendesnek, mert nem akarod beismerni, hogy unalmas.

– Nem ismered őt.

– Mégis tudom, hogy unalmas. Láttam a kardigánját meg a papucscipőjét. – Hardin hátrahajtott fejjel kacag, és megint megcsodálom a gödröcskéket az arcán.

– Nem hord papucscipőt! – tiltakozom, de el kell takarnom a számat, hogy ne nevessek vele együtt, a barátom rovására. Inkább megint iszom egy kortyot.

– Már két éve jár veled, és még nem kefélt meg, úgyhogy szerintem egy tökkelütött kocka.

Visszaköpöm a vizet a pohárba.

– Mit mondtál? – Már kezdtem azt hinni, hogy kijövünk egymással, amikor megint aljaskodni kezd.

– Hallottad, Theresa – néz rám gonosz mosollyal.

– Te egy… kiállhatatlan alak vagy, Hardin – morgom dühösen, és hozzávágom a félig teli poharat. A reakciója pontosan az, amit reméltem: a teljes döbbenet. Míg Hardin a vizet törölgeti az arcáról, én a könyvespolcba kapaszkodva feltápászkodom. Néhány könyv leesik, de nem törődöm vele, hanem kiviharzok a szobából. Lebotorkálok a lépcsőn, átverekszem magam a tömegen, és bemegyek a konyhába. A haragtól még a hányingerem is elmúlt, és mindenáron el akarom felejteni Hardin kárörvendő vigyorát. A tömegben észreveszem Zed fekete haját a másik helyiségben. Egy helyes, jól öltözött fiúval üldögél. Úgy döntök, hogy odamegyek hozzájuk.

– Szia, Tessa. Ő a barátom, Logan – üdvözöl Zed, és bemutat minket egymásnak.

Logan rám mosolyog, és felém nyújtja a kezében tartott üveget.

– Kérsz? – Elveszem tőle az üveget. Az ismerős égető érzés most jólesik, megint felpezsdíti a testemet, és egy pillanatra megfeledkezem Hardinról.

– Nem láttad Stephet? – kérdezem, de Zed megrázza a fejét. – Azt hiszem, elment Tristannel.

Micsoda? Elment? Aggódnom kéne, de a vodka elhomályosítja az értelmemet, és úgy vélem, hogy összeillenek Tristannel. További néhány korty után már remekül érzem magam.

Tehát ezért isznak az emberek. Halványan emlékszem a fogadalmamra, hogy soha többé nem iszom, de nem is olyan rossz.

Tizenöt perccel később úgy nevetek Zed és Logan viccein, hogy fáj az oldalam. Sokkal kellemesebb társaságot nyújtanak, mint Hardin.

– Tudjátok, Hardin egy igazi tökfej – közlöm velük, mire mindketten elvigyorodnak.

– Igen, néha az – bólint Zed, és a derekam köré fonja a karját. Szeretném eltüntetni onnan, de nem akarok kínos jelenetet rendezni, mert tudom, hogy nem gondolja komolyan. Nemsokára ritkul a tömeg, és hirtelen rám tör a fáradtság. Rádöbbenek, hogy már nem tudok visszamenni a kollégiumba.

– Egész éjjel járnak a buszok? – érdeklődöm nehezen forgó nyelvvel, de Zed válasz helyet csak vállat von. Ebben a pillanatban elém toppan Hardin.

– Te és Zed? – A hangjában furcsa érzelem vibrál, amit nem tudok felfogni.

Felkelek, és el akarok mellette menni, de megragadja a karomat. Azt hiszi, mindent megtehet?

– Engedj el, Hardin! – Egy poharat keresek, amit hozzávághatok. – Megpróbálok elérni egy buszt.

– Csillapodj le… Hajnali három óra van, ilyenkor már nem járnak a buszok. Az újonnan elsajátított alkoholista életmódod miatt megint itt ragadtál. – Ezt olyan gunyoros hangon mondja, hogy legszívesebben pofon vágnám. – Hacsak nem akarsz elmenni Zeddel.

Amikor elengedi a karom, tényleg visszamegyek Zedhez és Loganhez, mert tudom, hogy ez felbosszantja. Hardin egy pillanatig még ott áll, aztán duzzogva megfordul. Abban reménykedem, hogy a múltkori szobát megint üresen találom, ezért megkérem Zedet, hogy kísérjen fel, és keressük meg.

Tizennyolcadik fejezet

Megtaláljuk a szobát, de az egyik ágy már sajnos foglalt. Egy srác ájultan hever rajta, és hangosan horkol.

– Legalább a másik ágy üres! – közli nevetve Zed. – Visszasétálok a lakásomba, és velem jöhetsz, ha akarsz. Van egy heverőm, amin elalhatsz – teszi hozzá.

A kábultságom ellenére megpróbálok egy pillanatig józanul gondolkodni, és végül úgy döntök, hogy Zed, akárcsak Hardin, sok lánnyal összejön. Ha elfogadnám az ajánlatát, azt hinné, hogy megcsókolhat. Sőt… Egy ilyen jóképű fiú egy csóknál biztosan többet is kap a lányoktól.

– Azt hiszem, inkább itt maradok, hátha Steph visszajön – hárítom el az ajánlatát.

Zed csalódott arcot vág, de megértő mosollyal néz rám. Végül azzal búcsúzik, hogy vigyázzak magamra, és távozás előtt megölel. Kénytelen vagyok bezárni az ajtót, miután becsukódott mögötte. Ki tudja? Hátha valaki be akar jönni a szobába. A horkoló alakra pillantok, és biztos vagyok abban, hogy egy darabig nem fog felébredni. A lent érzett fáradtságom hirtelen eltűnik, és megint eszembe jut Hardin, meg a gonosz megjegyzése, hogy Noah-val még nem feküdtünk le egymással. Ezt furcsának tarthatja egy olyan srác, aki minden hétvégén másik lánnyal van, de Noah igazi úriember. Nincs szükségünk szexre, mert mást is csinálhatunk, miközben jól érezzük magunkat… Például moziba megyünk, vagy sétálunk.

Ezen gondolkodom, miközben lefekszem, de csak a plafont bámulom, és az álmennyezet kockáit számolom, hátha sikerül elaludnom. A másik ágyon néha hallom a részeg fiú hánykolódását, de végül lecsukódik a szemem, és elnyom az álom.

– Még nem láttalak itt – szólal meg egy mély hang a közvetlen közelemben. Felülök az ágyon, a fejem a fiú állába verem, és jól beleharapok a nyelvembe. A keze az ágyon van, alig néhány centiméterre a combomtól. A ziháló lélegzete alkoholtól és hányástól bűzlik. – Mi a neved, cicus?