© Bán Mór, 2025

© Hitel Kiadó, 2025

Fotók © Aknay Csaba, Galgóczi Németh Kristóf, Pintér Leo

Bán Mór regényfolyama alapján a televíziós sorozat forgatókönyvét írta: Lengyel Balázs, Lovas Balázs, Ruttkay Zsófia, Veres Attila és Bán Mór

A szerző köszönetet mond Bónizs Róbert, Tóth Norbert és Tölgyesi László segítségéért. Köszönet Lantos Róbert, Krskó Tibor, Hazai Kinga és Hazai Cecília producereknek, valamint Lengyel Balázsnak és George Mihalkának a sorozat létrejöttéért.

Köszönet Kásler Miklós miniszter úrnak, aki nélkül el sem indulhattunk volna ezen az úton, és hála a Nemzeti Filmintézet valamennyi munkatársának, akik útitársaink voltak.

ISBN 978-615-670-255-5

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Gorácz Anikó

Szerkesztő Mester Zsolt

Korrektor Takács Andrea, Pallag Boglárka

Nyomdai előkészítés Madarász György

Borítófotó Pintér Leo

Borítóterv Coverist Stúdió

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

www.hitelkonyvkiado.hu

TARTALOM

A szerző bevezetője
A HUNYADI-EPOSZ EGY KÖTETBEN?

Első rész
ISTEN ÁRNYÉKA A FÖLDÖN

Második rész
KIRÁLYOK KIRÁLYA

Harmadik rész
KELET ÉS NYUGAT CSÁSZÁRA

Negyedik rész
ÉLET ÉS HALÁL URA

Ötödik rész
AZ IGAZHITŰEK

Hatodik rész
A HITETLENEK

Hetedik rész
ALLAH FÖLDI HELYTARTÓJA

Nyolcadik rész
URALKODÓK URALKODÓJA

Kilencedik rész
A VILÁG BAJBAJUTOTTAINAK MENEDÉKE

Tizedik fejezet
A MINDENHATÓ CSEND HANGJA

Képmelléklet

A szerző bevezetője

A HUNYADI-EPOSZ EGY KÖTETBEN?

A Hunyadi-regénysorozat valószínűleg – már önmagában terjedelmét tekintve is – egyedülálló teljesítményként említhető a magyar irodalomban. Az első kötet 2008-ban jelent meg, s reményeink szerint 2026-ban lát majd napvilágot a befejező rész. Összesen tehát tizennégy kötet meséli el Hunyadi János életét; plusz egy kiegészítő kisregény (A szűz kardja), mely voltaképpen nem része a nagy eposznak, de kétségkívül csatlakozik hozzá.

Az ambiciózus vállalkozás önmagában is hatalmas munka, pláne úgy, hogy Hunyadi János életét lezárva rögvest folytatódik a sorozat a Mátyás király életét megidéző regények sorával, nem is beszélve az eposzt lezáró, Corvin János életének és a Mohácsig vezető események bemutatására vállalkozó szériáról.

Szóval: tengernyi munka van még hátra. Idén, 2025-ben azonban a Hunyadi-eposz fontos mérföldkövéhez érkezett. Képernyőre került az a nemzetközi koprodukcióban készült televíziós sorozat, melynek forgatókönyvét a Hunyadi-regények alapján írták, írtuk. Szívünk szerint többévados, negyven-, hatvan- vagy akár több epizódos sorozatot alkottunk volna, de erre ezúttal nem volt lehetőség; a törökverő hős életét tíz részben kellett elmesélni.

Páratlan kihívásnak és nehezen teljesíthető dramaturgiai feladatnak bizonyult a sok-sok ezer oldalnyi, szerteágazó, több szálon futó cselekményt e korlátok közé beszorítani. A regények olvasói bizton hiányolni fognak emblematikus jeleneteket, kedvelt karaktereket, egész cselekményszálakat a televíziós változatból. Én is sok mindent hiányolok, de úgy hiszem, a létrejött, tíz fejezetből álló forgatókönyv – a maga több mint félezer oldalával – önálló mű; a Hunyadi-eposznak egy, a regényeimből építkező, mégis autonóm változata.

Ebből a félezer oldalnyi forgatókönyvből egyetlen regénnyé visszaalakítani a cselekményt megint csak izgalmas kihívásnak bizonyult. Hogy kiknek ajánljuk ezt a változatot? Nemcsak azoknak, akik tartanak tőle, hogy nem lesz idejük tizennégy-tizenöt vaskos kötetet elolvasni, de azoknak is, akik kedvelik a Hunyadi-eposz eddig megjelent regényeit. Talán számukra is érdekes és tanulságos lehet, hogyan mesél a film, hogyan mondjuk el újra, más eszközökkel és más műfajban építkezve ezt a hatalmas történetet.

Életem nagy művének kétségkívül a regénysorozat számít. De tanulságos utazás, igazi szakmai kihívás volt ebben a változatban is részt venni, különösen ezt, az egy kötetbe összefoglalt történetet megkomponálni regényes formában.

Jó szórakozást kívánok a Hunyadi-eposz új és régi olvasóinak egyaránt!

Bán Mór

Kecskemét, 2025. február 15.

Első rész

ISTEN ÁRNYÉKA A FÖLDÖN

HUNYAD VÁRA, 1411

A tél már ott lopakodott a kertek alján. A vének a csontjaikban érezték, és az ónszínű égen köröző, folyton károgó hollók is cudar időket ígértek. Így volt ez mindig, de ezen a késő őszön mintha minden fenyegetőbbnek és szürkébbnek tűnt volna. A hegyeken túlról jeges szél süvített a falvak házai közé, és hajnalonta sűrű, nyálkás köd lepte a mezőket.

Tudták mind a falu lakói, hogy hamarosan havazni fog, és akkor járhatatlanná válnak a Kárpátok ösvényei, s csak északnak, Déva irányába lehet majd elhagyni Hunyadot. A magtárak még nem ürültek ki ugyan, de az utóbbi években rossz volt a termés, és a hátszegi falvak népe már jó ideje éhezett. Ráadásul a Kárpátok farkasai is mind elszemtelenedtek, közel merészkedtek a Maros menti településekhez. A kenéz néhány naponta vadászatra vezette embereit, hogy legalább a nyájakat ne tizedeljék a vadak – de a Zerge-havasok lábától egyre több toportyán lopakodott a falvak közelébe, és sorban pusztították a juhokat, kecskéket.

A kenéz tudta, hogy cselekednie kell. Gabona kell a jobbágyoknak, és persze nyugalom, biztonság.

Mert bizony nem csak a farkasok járták a határt.

A félelem lassan itta be magát a környéken élők szívébe. Eleinte csak egy-egy kósza lovast láttak a Kárpátok hágóin, kémlelőket, akik azt jöttek feltérképezni, védi-e komolyabb erő a vidék népét.

Nem védte. A parasztok ijedeztek erőst, mert a kémlelők nem havasalföldi oláhok voltak, hanem törökök.

Szimatolni jöttek.

Mindig így kezdődött. Eleinte csak egy-egy magányos akindzsi, aztán jönnek tucatjával a többiek is. Felmérik a terepet, kilesik a környék erősségeit, és aztán…

A kenéz nem akarta megvárni, hogy nagyobb baj legyen. Elhatározta, hogy átlovagol Dévára, és magával hoz húsz lovast az erdélyi vajda őrcsapatából. Majd azok elijesztik a kóborlókat, majd azok elveszik a kedvüket a kémleléstől!

Az éhínséggel meg majd kezdenek valamit. Jöjjön csak a tél, majd leterítenek pár medvét, vadászni fognak mindenre, ami a hegyek közt kóborol. Csapdákat tesznek ki az erdőkbe, valahogy átvészelik ezt a hosszúnak ígérkező telet…

Azon a hajnalon, amikor a falu kenéze, Vajk felébredt, a lovát már felkészítették szolgái a Déváig vezető útra. A pej a váracska koszos, szénával felszórt udvarán toporzékolt, fázott a csípős ködben.

Aprócska, rozzant vár volt Hunyad, a kenéz székhelye. Itt maradt az Árpádok idejéből, ki tudja, tán még a magyarok visszatérése előtt is valamiféle erőd állhatott a helyén; a fala ugyan kő, de itt is, ott is vesszőfonattal, földdel volt megtámogatva, ahol a századok megrontották már. Ráfért volna egy alaposabb átépítés, de a kenéz nem számított különösebben gazdagnak, hatvan juha és tíz lova volt csupán – abból bajosan lehet várat erősíteni.

– Tudom, tudom! Kutya hideg van! – morogta Vajk, megsimogatva a toporgó ló nyakát.

Hideg ellen két ellenszert ismert. A tüzet és a hideg vizet. Odalépett az udvar közepén álló kerekes kúthoz, és a kávára tett faveder fölé tornyosult. Jéggé fagyott abban a víz. Vajk elvigyorodott, egyetlen szilaj mozdulattal szétfejelte a jeget, aztán a dermesztő hideg vizet végiglocsolta félmeztelen felsőtestén. A sebek hegei lángolni látszottak, s egy pillanatra majd megvette az isten hidege. De aztán vére hevesen megpezsdült, izmai megfeszültek.

– A kutyaúristenit! – vigyorgott a szolgákra nagy büszkén. – Így már menten jobb!

A jobbágyok igen elsápadtak, amikor a következő pillanatban suhogva egy nyílvessző állt rezegve a kávára tett vederbe, alig egyarasznyira a kenéz hatalmas tenyerétől.

– A kutyaúristenit! – ismételte Vajk, ezúttal egészen más hangsúllyal. – Jankó! Gyere ide azonnal! Tudom, hogy te voltál!

Hosszú, hollófekete hajú kölyök kullogott elő rosszat sejtve a saras várudvar egyik szegletéből, kezében íjat tartva. Vajk magában elégedetten vette tudomásul, hogy azt az íjat felnőtt is csak erőlködve tudná megfeszíteni.

– A bálát akartam eltalálni – mondta bűnbánó hangon a fiú. Okos, figyelmes tekintete volt. Mindig erre tanította: vállald, amit tettél.

Vajk a kút mögötti szalmabálák felé pillantott.

– Alaposan elhibáztad.

– Sajnálom, apám!

Nem lehetett rá haragudni. Őszinte szánalma persze nem abból táplálkozott, hogy csaknem halálra sebezte apját, hanem abból a bosszantó, dühítő tényből, hogy nem találta el a kiszemelt célt.

– No, mutasd! Hogy tartod az íjat?

Jankó elvigyorodott. Ritkaságszámba ment, hogy atyja, a falu kenéze időt tudott szakítani rá. Vajk fia Jankó úgy nőtt fel a vár környékén, mint a vadvirág. Nem sokat foglalkoztak vele, csak úgy csatangolt a falubéli kölykökkel a Cserna mentén, a vadonban, elmerészkedtek olykor egész a hegyekig, harcoltak fakarddal, lándzsával. Sokszor sebektől, zúzódásoktól borítva jött meg, Örzse asszony nagy bánatára. Sokszor meg lila volt a szeme alja az ütésektől. Vajk nem kérdezte ilyenkor, mi történt. A kölykök verekednek. Az a dolguk. Másnap azért megnézte magának a többi falubéli kölyköt is, és ha azok képe jobban el volt kenve az ökölcsapásoktól, akkor magában jólesőn somolygott. Mostanában Jankó már nem jött haza lila képpel. A környékbeli kölykök arca annál inkább sebektől vereslett.

A fiú kun őseitől örökölt mozdulattal feszítette meg az íjat. Nem erőlködött, nem nyögött. A távoli hun pusztákon elei vérébe ivódott, sok ezer éves ösztönnel célzott, és már eresztette is el a vesszőt.

Vajk meglepődött a kölyök erején. Ő ebben a korban, hét-nyolc évesen nem tudta volna ezt az íjat megfeszíteni.

– Ne ilyen közel az arcodhoz – mutatta gyengéden. A fiú orcája véres volt, ott csapja meg az ideg, amikor lő. – Ereszd le a vállad!

A fiú mögé guggolt, a tartását igazgatta.

Maga is emelte kicsit az íjat, átkarolta a kölyköt. Jankón ritkán érzett boldogság borzongott keresztül; apja izmos, hatalmas teste maga volt a védelmező biztonság. Erőd, ami örökké óvni fogja.

– Nem! – suttogta Vajk. – Ne a szemeddel célozzál. A szemed megcsal. A kezed is megcsal.

Jankó nem értette, fél szemmel apjára sandított.

Vajk mosolyogva a fiú kobakjára bökött.

– Itten célozzál. Lássad a nyílvesszőt a célban. Lássad, ahogy beléröppen. Pontosan a cél közepébe! És akkor a szemed és a kezed engedelmeskedni fog.

Jankó nagy komolyan bólintott. Nem értette, mégis értette. Mintha mindig is tudta volna, hogy így kell, de kellett ez a néhány szó, hogy tegye is, amit tud.

Megcélozta a bálába állított csuhébábu mellkasát. Karja megfeszült, felhúzta az ideget.

Mielőtt azonban kiröppenthette volna a nyílvesszőt, a váracska nádfedelű épületéből az öccse és a húgocskája rohant le a csorba kőlépcsőn. Visítottak, kacagtak – anyjuk, Örzse igen korán keltette őket, hogy elbúcsúzhassanak atyjuktól a hosszú út előtt.

– Jankó! Hányszor mondtam, hogy ne az udvaron játssz az íjjal? Még eltalálsz valakit!

Kemény, határozott kun asszony volt Örzse. A szeme villámokat szórt, mikor mérgesnek mutatkozott.

– Ez nem játék! – morogta Jankó, s mert apja már nem tartotta a karját, haragosan a célra tartott megint, s ahogy Vajk mondta, belülről, a lelki szemével vette célba a csuhébábut.

– Most! – hallotta apja elfojtott hangját.

Egy pillanatra minden elnémult körülöttük; Örzse, a gyerekek, a jobbágyok, a várőrség borzas katonái lélegzet-visszafojtva lesték, mi fog történni.

A néma csendet váratlanul a falu haragjának tompa kongása tépte fel.

Jankó megrándult, de nem eresztette le az íjat.

Kongott a harang, élesen, baljós visszhanggal hasított a hang a téli égboltra.

– Kiért szól a harang? – kérdezte Vajk fia János.

A következő pillanatban elszabadult a pokol…

Odakint, a falakon túlról vad üvöltések harsantak, lódobogás, jajgatás zaja kélt. Vajk sebektől barázdált arcán megrándult egy ideg.

– Itt a török! Itt a török! – A kiáltások halálsikolyokba és hörgésbe fulladtak. A lódobogás egyre erősödött.

A várudvarban senki sem veszítette el a fejét; a kenéz szigorúan kitanította már őket, kinek mit kell tennie ilyen helyzetben. Kinek van dolga a falakon, kinek a vizesvedreknél meg a marhabőröknél, ha oltani kell, s kinek odabenn, hogy a sebesülteket lássa el.

Jankó tekintete az apját fürkészte. Leengedte már íját, szíve a torkában dobogott, de próbálta ellesni, miként őrzi meg hidegvérét Vajk. A kenéz öles léptekkel felhágott az ácsolt gyilokjáróra, hogy lássa, mekkora a baj.

Nagy volt, kétségtelenül…

Az erdő felől egyre vágtattak kifelé a fosztogató akindzsik. Ezek nem rendes török katonák, csak afféle határszéli haramiák, köztük nem egy havaselvi oláh, aki a zsákmány reményében szíves-örömest csatlakozott a törökhöz. Kezükben szablya, lándzsa, no meg kerítőháló, hogy összefogdoshassák a fehérnépet.

– Itt a török! Fussatok!

A szélesre tárt várkapun már özönlöttek is be a falubeliek, akik még idejében észbe kaptak. Asszonyok, gyerekek, öregek többnyire – Hunyad falvában a férfiember előbb ragad baltát, vasvillát, ha rabló bukkan fel a határban, semmint hogy menekülőre fogja.

– Itt a török! Itt a török!

A gyilokjáró aljában Örzse és a halálra rémült kicsik fogadták Vajkot. A kenéz arca borús volt, de szeme villámokat szórt.

– A havaselvi vajda megint átengedte a törököt! Itt vannak a nyakunkon! Fegyverbe mindenki!

Örzse magához szorította a kislányt. A kis Magos sírva fakadt a hirtelen kiáltozás, dübörgés hallatán. A saras várudvarban már legalább húsz-harminc jobbágy szorongott, s a kapun egyre özönlöttek be a többiek. Néhány nyílvessző suhant át a fal fölött, de egyelőre nem tehettek kárt senkiben.

– Íjászok a falakra! – bődült fel Vajk, aztán asszonyához fordult: – El kell bújnotok! Most!

Magos egyre pityergett, s most már a kislány szája is sírásra görbült. Csak Jankó arcvonásai nem rezdülnek; komoran nézett az apjára, ki zord tekintettel térdelt le melléjük.

– Keressetek menedéket! Bármi történik is, azt teszitek, amit anyátok mond! Megértettétek?

A gyerekek a könnyeiket nyelve bólogattak. Örzse nagyot sóhajtott. Harc. Megint harc… Hát már soha nem lesz nyugtuk a töröktől?

Terelgetni kezdte a három gyermeket befelé, de Jankó dacosan elhúzódott tőle. – Maradok! Tudok már harcolni!

Örzse meglepő szelídséggel fogta meg a vállát, és a mind nagyobb káoszban megpróbálta a vár épülete felé lendíteni.

– Maradok! – makacskodott a kölyök.

Vajk dühös volt, minden pillanat számított most, mégis igyekezett nem elveszíteni a fejét. – Neked az a dolgod, hogy életben maradj, fiam! Hozd ide a pallosomat, aztán tedd, amit anyád mond!

Jankó nagy komolyan bólintott. Parancsot kapott, s az első, amit kisgyermekként itt, a határszélen megtanult, az volt, hogy atyja, a kenéz parancsát mindenkinek teljesítenie kell. Jankó azonban dacos és önfejű kölyök volt; csak azokat a parancsokat teljesítette, melyek ínyére voltak. Most ilyet kapott: máris loholt be anyja mellett a vár épületébe.

Odakintről egyre bőszebb üvöltözés harsant; a kapun befelé áramló menekülőkkel immár egy-egy török martalóc is bezúdult, ezeket azonban a kapu őrsége kíméletlenül lekaszabolta. De félő volt, hogy menten elérik a várat az akindzsik is, és akkor…

– Tereljetek be mindenkit! Aztán bezárni a kaput! – kiáltotta Vajk.

Kétségbeesve a főépület felé pillantott; Örzse már eltűnt a kicsikkel az ajtó mögött, Jankó viszont épp loholt kifelé, a hatalmas pallossal. Az arca nyugodt maradt, amilyen egy harcos arca kell hogy legyen. Vajk magában elnyomott egy büszke mosolyt, elvette a kölyöktől a fegyvert.

– Bújj el!

– De apám!

Vitára nem maradt idő, mert a kapu felől eszelős üvöltés visszhangzott; a jobbágyok még özönlöttek befelé, de az őrök már kénytelenek voltak erőszakkal megpróbálni becsukni a kaput, hisz a törökök elérték az árkot és a rajta átívelő hidat. A hatalmas kapuszárnyak megakadtak; a következő pillanatban az egyik megtermett strázsa nyílvesszővel a mellkasában elterült, s nyomban utána a másik három is.

Vajk játszi könnyedséggel megpörgette jobbjában a pallost.

– Krisztus, segíts!

Rohant, hogy még idejében a kapuhoz érjen, hátha be lehet még zárni valami fortéllyal.

De már nem lehetett.

– A rácsot! A rácsot! – rikoltozta valaki a toronyból, aztán fémes sikollyal alázúdult a kaput védő rostély, mielőtt az akindzsik bezúdulhattak volna.

Aki a rácsokon kívül rekedt, arra kegyetlen sors várt. Asszonyok, gyerekek szorongtak ott, egymást lökdösve, sikoltozva, miközben a lovasok immár közvetlenül mögöttük kaszabolták a lemaradókat. Egy kislány, elszakadva szüleitől, a földre zuhant, a mögötte nyomakodók menten eltaposták.

– Segítsetek! Eresszetek be!

– Nyissátok ki a kaput!

A már szerencsésen bejutott parasztok és Hunyad kisszámú őrsége szorongva bámulta a mészárlást a rácsokon túlról. Vajk fortyogó dühvel pillantott körbe. Kell hogy legyen valami megoldás! Ezek az emberek csak benne bízhatnak! Ő a földesuruk! A király adta néki e falut.

Ez az ő földje…

Ez az ő népe…

Tekintete megakadt Jankón; a kölyök most is az íját szorongatta, a nyílvessző továbbra is a húron feszült.

A kenéz magában szentségelt, tekintetével intett egy öreg vitéznek. Matkó szavak nélkül is értett mindent, megragadta a kölyköt, s az hiába rúgkapált, már cipelte is hátra, valami biztonságosabb helyre. Nem volt itt semmiféle apelláta…

Vajk megállt a rácsos kapu előtt, és felemelte pallosát. Néhány harcosa azonnal felzárkózott melléje.

– Nyissátok fel!

A rostély kötelénél lapuló sisakos katona dermedten bámult rá, azt hitte, nem hallotta jól a zűrzavarban. A törökök odakint egyre kegyetlenebbül öldökölték a kívül rekedt jobbágyokat.

– Azt mondtam, nyissátok fel!

Sejtette, hogy élete talán legrosszabb döntését hozta meg. Mégsem tehetett mást, soha többé nem tudott volna senkinek a szemébe nézni, ha sorsára hagyja a rábízott népet.

A katonák engedelmeskedtek, és a rostély lassan, csikorogva emelkedni kezdett. Arasznyit sem vált el a földtől, amikor megpróbáltak alatta benyomakodni.

Amikor teljesen szabaddá vált az út, özönlött befelé jobbágy, török egyaránt, a jóisten se tudta volna már őket különválasztani. A két kapuszárny szinte szétrobbant; üvöltő akindzsik vágtattak be köztük, letiporva mindent és mindenkit, ami és aki az útjukba került.

Csorba fia Vajk, Hunyad kenéze, a hajdani kun fejedelmek büszke sarja, a mostani oláh vajdák, a Basarabák idegenbe szakadt rokona alaposan megszorította pallosa markolatát, és harci állásba helyezkedett. Arcán baljós vigyor terült szét.

– Gyertek csak, kutyák!