A kötet eredeti címe: Annie Duke: Quit. The Power of Knowing When to Walk Away.
Portfolio/Penguin. An imprint of Penguin Random House LLC penguinrandomhouse.com

© 2022 by Annie Duke
Fordította: Németh Anikó
Hungarian translation © Németh Anikó, 2023

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6973 1

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Gyermekeimnek és ∞-nek

Tartalom

Előszó – A pontatlan mérleg

Kilépni vagy kitartani

Eufemizmusba csomagolva

A tudomány szerint

I. A kilépés esetei

1. Egy fontos erény ellentéte maga is fontos erény

Láthatatlan férfiak a világ tetején

A kilépés a döntéshozatal eszköze

A bizonyosság szirénéneke

A Super Bowl mint cégtemető

„Tudd, mikor kell kitartani, mikor bedobni…”

1. fejezet – Összefoglaló

2. Az időben történő kilépés korainak szokott tűnni

Addig lépj le, amíg van választási lehetőséged

Elvárt értékben gondolkodva

Kilépési döntések és az elvárt érték

Időutazók a múltból

Pénzfeldobás

A cápa átugrása

A meg nem értett kilépés

2. fejezet – Összefoglaló

3. Menni vagy maradni?

Nyereségek és veszteségek papíron

Addig lépj ki, amíg nyerésre állsz?

Fogd a pénzt, és fuss!

Mennyire intelligens az okos pénz?

Visszajelzés arról, amit elmulasztasz megtenni

3. fejezet – Összefoglaló

I. közjáték: Feladás a világ szeme láttára

II. Vesztésre állva

4. Az elkötelezettség eszkalációja

Térdig gázolva az iszapban

Kivárni, amíg nem fáj

4. fejezet – Összefoglaló

5. Elsüllyedt költségek és a pazarlástól való félelem

Az elsüllyedt költségek csapdája

Amikor a „közmunka” oximoron

Katamari

Mekkorára nőhet a katamari?

Mentális könyvelés, mentális számlák

A legnehezebben viselhető költség

Különbség a tudás és a cselekvés között

Nem mindig próbálkozhatsz a Jedi-elmetrükkel

5. fejezet – Összefoglaló

6. Majmok és piedesztálok

Szabadulj meg a hátadon cipelt majomtól!

Kilépési kritériumok megfogalmazása

Az értékesítési tölcsér kezelése

Állapotok és dátumok

Jobb, de nem tökéletes

6. fejezet – Összefoglaló

II. közjáték: Arany vagy semmi

III. Identitás és más akadályok

7. Birtoklod, amit megvettél és amit gondoltál: birtoklási és status quo hatás

Egy borbarát a közgazdászok között

Ha már ismered, akkor birtoklod is

A birtoklási hatás

A profi sportcsapatok és elkötelezettségük eszkalációja magasan draftolt játékosokkal

A status quóból nehéz kilépni

Inkább a rossz, amelyet már ismersz

A kitartás ára

7. fejezet – Összefoglaló

8. Önmagunkról a legnehezebb lemondani: identitás és disszonancia

Az identitás kultusza

Kognitív disszonancia

A tükör és az ablak

Hátrányos helyzetben

Téves személyazonosság

Reménysugár

8. fejezet – Összefoglaló

9. Találj valakit, aki szeret téged, és felülemelkedik a sértett érzéseken

(Túlzott) Optimizmus

A különbség szép és jó között

Egyes coachok kihúzhatják a dugót

Oszd meg és uralkodj!

Az engedély megadásának és megszerzésének fontossága

9. fejezet – Összefoglaló

III. közjáték: A hangyák többsége beáll a sorba

IV. A lehetőségek költsége

10. A kényszerű kilépés tanulságai

Időközben

Mit tanulhatunk a hangyáktól a B tervekről?

Jegyzetek a londoni metróról

Csak egy nap

A lehetőségeink diverzifikálása

A nagy felmondás

10. fejezet – Összefoglaló

11. Célkitűzés és rövidlátás

A siker/kudarc probléma

Fix célok egy változó világban

Minden célhoz rendelj hozzá legalább egy feltételt!

A haladás mérése útközben

A célok okozta rövidlátás

Ne gondolj többé a pazarlásra!

11. fejezet – Összefoglaló

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

Névmutató

Előszó
A pontatlan mérleg

Muhammad Ali ökölvívó a sporttörténelem egyik legemlékezetesebb eredményét érte el 1974 októberében, amikor a híres „Rumble in the Jungle” ringben kiütötte George Foremant. Ezzel visszaszerezte a nehézsúlyú bokszbajnoki címet, amelyet először egy évtizeddel korábban, 1964-ben érdemelt ki, amikor is legyőzte Sonny Listont. Alinak hihetetlen kihívásokkal és megpróbáltatásokkal kellett szembenéznie, amíg sikerült elérnie ezt az emberfeletti diadalt. 1967-ben megfosztották nehézsúlyú bajnoki címétől, miután megtagadta a vietnámi háborúban való katonai szolgálatot: emiatt három és fél évig nem szállhatott ringbe, pedig ekkoriban karrierje csúcsára érhetett volna.

Ezt követően újabb négy évig kellett küzdenie, hogy ringbe szállhasson, és megvívhassa címvédő mérkőzését George Foreman ellen. Ekkor már majdnem betöltötte a 33. életévét, és egyértelműen Foreman számított favoritnak: fiatalabb és erősebb is volt Alinál, ráadásul addig még vereséget sem szenvedett.

Ali még két mérkőzést vívott Joe Frazier és Ken Norton ellen, és aztán jött a Foreman elleni diadal. Ezzel bebetonozta a státuszát minden idők legnagyobb ökölvívójaként, és az elszántság és kitartás szimbólumává lépett elő: bár nem volt esélye, és sokan féltették is őt, mégis győzelmet aratott. Létezik-e meggyőzőbb bizonyíték ennél arra, hogy érdemes kitartanunk, amikor követjük az álmainkat?

Igen ám, de a történet még nem ér véget ezzel. Ugyanez a szívósság vezette Alit arra, hogy még hét évig ringben maradjon. 1975-től 1981 decemberéig kitartott az ökölvívás mellett, annak ellenére, hogy többször is egyértelmű jelzéseket kapott: most már abba kellene hagynia. 1977-ben, miután a barátai és a szakemberek is látták rajta a fizikai és szellemi hanyatlás jeleit, Teddy Brenner, a Madison Square Garden mérkőzésszervezője (Ali nyolc mérkőzést vívott itt) könyörögve kérte őt, vonuljon vissza. Ali bizonytalankodott, és Brenner ezt követően bejelentette: a Madison Square Garden soha többé nem ad otthont a mérkőzéseinek. „Nem akarom, hogy egy nap odajöjjön hozzám, és azt kérdezze: »Hát téged meg hogy hívnak?« A bokszban az a trükk, hogy megfelelő időben kell kiszállni, és a tegnap esti tizenötödik menet [Earnie Shavers ellen] lett volna az erre alkalmas időpont Ali számára.”

Egy héttel később a sportorvosa, Ferdie Pacheco – miután kézhez kapta a mérkőzés után készült laboreredményeket veséjének állapotáról – is megpróbálta rávenni őt, hogy vonuljon vissza. Miután nem kapott választ, Pacheco volt az, aki lépett, és nem vállalta többé sportorvosi felügyeletét. Ali 1978-ban elveszítette címét Leon Spinks ellen, aki profiként mindössze hét alkalommal szállt ringbe. 1980-ban Ali csak nehezen és gyanús körülmények között kapott orvosi engedélyt Nevadában, hogy megküzdhessen Larry Holmesszal, az aktuális bajnokkal. Olyan lesújtó vereséget szenvedett, hogy Holmes sírva fakadt a mérkőzés után. Sylvester Stallone, aki aznap este a nézőtéren volt, így jellemezte az utolsó menetet: „Mintha egy még élő ember boncolását néztem volna végig.”

Ali mégsem adta fel: nem volt az a típus, hiszen ezért üthette ki korábban Foremant, és a szívósságának köszönhetően lépett elő a legnagyobb ökölvívóvá. 1981-ben nem kapott engedélyt arra, hogy Amerikában bokszolhasson, ami általában csak formalitás volt, mivel az állami bizottságok vetélkedtek azért, hogy piacképes mérkőzéseket rendezhessenek. Ha eljött a pillanat, amikor az egész világ azt kiáltotta: „Ideje szögre akasztani a kesztyűdet!”, akkor ez volt az. Ali ennek ellenére folytatta a bokszolást, mégpedig a Bahamákon. Ismét veszített, ráadásul kínosan látványos vereséget szenvedve. A szervezés kaotikusságára egyébként jellemző, hogy először nem találták a kulcsot, hogy kinyissák a helyszínt, és mindössze két kesztyűkészletet biztosítottak az egész előmérkőzésre, így további hosszas késedelmeskedést okozott, hogy a bokszolók kesztyűit lecsatolják, és újra használhassák azokat. Emellett még gongot is kölcsön kellett kérniük, hogy legyen mivel jelezniük az egyes menetek kezdetét és végét. Ali nyilvánvalóan nagy árat fizetett azért, hogy közel negyvenéves koráig nem hagyta abba. Pályafutása vége felé már az idegrendszeri károsodás jelei is megmutatkoztak rajta. A Foreman legyőzése után elszenvedett rengeteg ütés kétségtelenül hozzájárult ahhoz, hogy 1984-ben Parkinson-kórt diagnosztizáltak nála, majd ezt követően fokozatos fizikai és szellemi hanyatlása is bekövetkezett.

Egy karrier mindenáron való folytatása, a végsőkig történő kitartás nem mindig bizonyul jó döntésnek. Különösen akkor, ha nem ismerjük e döntés kontextusát, ami ráadásul folyton változik. Ugyanaz a kitartás, amely Alit nagy bajnokká tette, egyben a vesztét is okozta, mert arra késztette, hogy hagyja figyelmen kívül a figyelmeztető, mások által is észlelt, egyértelmű jeleket. Míg a bátorságunk ösztönözhet bennünket, hogy kitartsunk roppant nehéz helyzetekben, arra is rávehet minket, hogy számunkra megoldhatatlan helyzetekbe sodródjunk. A trükk abban rejlik, hogy rájöjjünk, mi a különbség a bátorság és az elengedés között.

Kilépni vagy kitartani

A bátorságot és az elengedést ellentétes erőkként szoktuk kezelni. Végül is vagy kitartunk valami mellett, vagy feladjuk. Egyszerre nem lehet mindkettőt csinálni, és a kettő közötti konfliktusban a kilépést egyértelműen vesztésként szoktuk elkönyvelni. Míg a kitartást erénynek, addig a kilépést bűnnek vagy hibának tekintjük. A legendásan sikeres emberek tanácsai gyakran ugyanazt üzenik: „Ragaszkodj a célodhoz, és akkor sikerülni fog!” Ahogyan Thomas Edison feltaláló megfogalmazta: „A legnagyobb gyengeségünk a feladásban rejlik. A siker legbiztosabb módja az, ha mindig megpróbáljuk még egyszer.”

Abby Wambach, amerikai női válogatott labdarúgó több mint egy évszázaddal később is hasonlóan fogalmazott: „Nemcsak versenyképesnek kell lenned, hanem rendelkezned kell azzal a képességgel is, hogy a körülményektől függetlenül soha ne add fel.” Hasonlóan inspiráló tanácsokat tulajdoníthatunk más nagy sportolóknak és edzőknek, többek között Babe Ruth baseballjátékosnak, Vince Lombardi amerikaifutball-edzőnek, Jack Nicklaus golfozónak, Bear Bryant, Mike Ditka, Walter Payton és Joe Montana amerikaifutball-játékosoknak, valamint Billie Jean King teniszezőnőnek is. Majdnem ugyanilyen idézeteket találhatunk legendás üzleti sikerekkel kapcsolatban Conrad Hiltontól Ted Turneren át Richard Bransonig.

Ugyanakkor mindezek a híres emberek – de néha mások is – megfogalmazták, milyen hátulütői lehetnek az „Aki feladja, az sosem nyer, a győztesek pedig sosem adják fel” mottónak. Elvétve találhatunk olyan népszerű idézetet, amely a kilépést, a feladást támogatja. W. C. Fields amerikai komikus például állítólag kijelentette: „Ha elsőre nem sikerül, próbálkozz újra meg újra. Azután hagyj fel a kísérletezéssel! Semmi értelme hülyének lenni.”

Ez a ritka példa nem valami nyomós ellenérv – ráadásul Fields sohasem mondott ilyet! Aki sikeres volt valamiben, az annak köszönhette ezt, hogy kitartott a célja mellett. Olyan ténymegállapítás ez, amely utólag mindig igaznak is bizonyul. De ez nem jelenti azt, hogy mindez fordítva is igaz lenne, vagyis, ha kitartasz valami mellett, akkor biztosan sikeres leszel benne. Perspektivikusan szemlélve ez egyfelől nem is igaz, másfelől nem is jó tanács. Sőt néha egyenesen romboló hatású lehet. Ha csapnivaló énekes vagy, édesmindegy, hogy meddig tartasz ki az éneklés mellett, sohasem lesz belőled Adele. Ha ötvenéves vagy, és azt tűzted ki célul, hogy olimpiai tornász leszel, nincs a világon az a szívósság vagy erőfeszítés, ami bajnokot csinálna belőled. Ez éppolyan abszurd, mintha a milliárdosok szokásairól szóló cikkek egyikének elolvasásakor, miután megtudtad, hogy ők hajnali négy előtt kelnek nap mint nap, azt gondolnád, hogy te is milliárdos leszel, ha átállsz a korán kelésre. Az emberek sokszor ragaszkodnak dolgokhoz, amelyekben egyáltalán nem sikeresek, nemritkán abban a hiszemben, hogy ha elég sokáig kitartanak mellette, ez majdcsak eredményre vezet. Néha azért teszik ezt, mert a győztesek ugyebár sohasem adják fel…

Akárhogy is van, sokan verik a fejüket a falba, és boldogtalanok, mert azt hiszik, hogy velük van valami baj, nem pedig az őket befolyásoló, helytelen tanáccsal. A siker nem abban rejlik, hogy végsőkig ragaszkodunk bizonyos dolgokhoz, hanem hogy kiválasztjuk a számunkra megfelelő célokat, és ezeket követjük, a többiről pedig lemondunk. Amikor mások azt sugallják, hogy ezt meg azt hagyd abba, persze lehetséges, hogy te látsz magadban olyasvalamit, amit mások nem, és ez a valami arra késztet, hogy kitarts, még akkor is, amikor egyesek a helyedben már feladnák a próbálkozást. De amikor sokan torkuk szakadtából üvöltik, hogy hagyd már abba, te pedig nem hallgatsz erre, lehet, hogy értelmetlen a kitartást választanod. Túlságosan gyakran fordul elő velünk, hogy nem vagyunk hajlandók meghallgatni a kívülállók véleményét. Ez részben azért lehet, mert a kilépésnek szinte minden esetben negatív a kicsengése. Vagy te talán bóknak vennéd, ha valaki azt mondaná rád, hogy notórius feladó vagy? A válasz nyilvánvalóan nem.

Az általános szemlélet szerint a kilépés, a feladás, a cél elengedése kudarcot, kapitulációt, vereséget, veszteséget, meghátrálást jelent, sőt jellemtelenségre utal. A kilépők vesztesek (kivéve persze azt az esetet, ha valamilyen nyilvánvalóan rossz dologról kell lemondaniuk vagy leszokniuk, mint például a dohányzás, az alkohol, a drogok vagy egy rossz kapcsolat). Az angol nyelvben igen kedvelt a grit („kitartás”) szó. Olyan embereket definiálunk így, akiknek van gerincük, bátorságuk, merszük, azaz kitartóak. Amilyen könnyen eszünkbe jutnak a kitartás leírására szolgáló pozitív szavaink, ugyanolyan hamar felmerülnek bennünk a feladókra vonatkozó negatív kifejezések is. Ezek mindegyikének hátterében az a gondolat áll, hogy a feladók kudarcot vallottak, ezért nem érdemelnek csodálatot: az ilyenek visszakozók, gyáva nyulak, defetisták, dezertőrök, lemorzsolódók, kibúvót keresők, nyámnyilák és puhányok lehetnek. Feladják a céljaikat, bizonytalankodnak és tétováznak. Céltalan, szeszélyes, gyáva, kiszámíthatatlan, akaratgyenge, megbízhatatlan embereknek tartjuk őket. Nem mintha nem léteznének negatív szinonimák a kitartásra és a szívósságra (ilyen például a merev, a konok, a makacs), vagy pozitív kifejezések azokra, akik a kilépést választják (például agilis vagy rugalmas). Ha azonban megpróbálnánk táblázatba foglalni a két fogalomra vonatkozó pozitív és negatív kifejezéseinket, akkor hamar feltűnne számbeli egyensúlyuk hiánya. A kitartás, a maradás szinonimáinak mérlegén a nyelv a pozitív kifejezések felé billenne, ha a másik serpenyőbe azok a szavak kerülnének, amelyeknek negatív a kicsengésük.

A kitartással (grit) ellentétben a quitre, azaz a feladásra vagy kilépésre egyszerűen nincs sok pozitív szavunk, hiába forgatjuk a szótárakat. Az egyik legjobb bizonyíték arra, hogy a nyelv a kitartást preferálja a kilépéssel szemben, az az, hogy az előbbi egyik szinonimája a hősiesség. Más szinonimák között találjuk például a „bátorságot” és a „rettenthetetlenséget”. Amikor a kitartásra gondolunk – különösen a veszéllyel szembeni dacolás értelmében –, akkor egy igazi hőst képzelünk el, aki a halál közelébe kerül, szembenéz a szakadékkal, és még akkor sem hátrál meg, amikor mások már feladnák. Ezt a logikát folytatva gyávának minősülnek azok, akik feladják. Egy olyan világban, ahol a kitartást szinte mindenhol a becsülethez és a sikerhez vezető út zálogának tekintik, a kitartó ember olyan, mint egy sztár. Az pedig, aki feladja, sokszor gonosznak (egyfajta leküzdendő akadálynak) minősül, vagy – ami még gyakoribb – mellékszereplővé degradálódik (akit csak „anyámasszony katonája” néven emlegetnek).

Eufemizmusba csomagolva

Lindsey Vonn amerikai alpesi síző némi eufemizmusba burkolva jelentette be 2019 februárjában az Instagramon, hogy visszavonul: „A testi állapotom nagyon leromlott, és nem engedi, hogy olyan utolsó szezonom legyen, amilyenről álmodtam. A szervezetem MEGÁLLJT kiált, és itt az ideje, hogy hallgassak rá.” Miután beszámolt legutóbbi sérüléseinek, műtétjeinek és újbóli rehabilitációinak sorozatáról (amelyek részleteit korábban nem hozta nyilvánosságra), a következő üzenetet tette hozzá: „Mindig is azt mondom: »Soha ne add fel!« Szóval minden rajongómnak odakint a nagyvilágban, akik azt a bátorító üzenetet küldték nekem, hogy folytassam […], el kell mondanom, hogy nem adom fel! Csak egy új fejezetet kezdek.”

Vonn nyilatkozatának első részében nagyon egyértelműen, nagybetűkkel írja, hogy abbahagyja a versenyzést. (Ami annyit tesz, hogy feladja.) De azután a nyilatkozat második részében határozottan tagadja az imént bejelentett feladást, amit az „új fejezet kezdése” eufemizmusba csomagolva közölt.

Ha valakit megillet az a jog, hogy büszkén lépjen ki anélkül, hogy megkérdőjeleznék a kitartását, akkor Lindsey Vonn ez az ember. A súlyos bukások utáni visszatéréséről szóló történetek már-már ugyanolyan lenyűgözőek, mint az addig elért sikerei. Miután a 2006-os olimpián egy szörnyű balesetet követően kórházba szállították, megpróbált onnan elszökni, mielőtt az orvosok engedélyezték volna a távozását, és két nappal később már indult is egy versenyen. 2013-ban, miután elülsőkeresztszalag- és belsőoldalszalag-szakadást, valamint egy újabb törést szenvedett, megműtötték, majd komoly rehabilitáción esett át. Ezután mindkét helyreállított szalagja újra megsérült, és ismét végig kellett csinálnia ugyanezt a tortúrát. A szocsi olimpiát és 2014 nagy részét kihagyta, mégis visszatért, és 2014 vége és 2018 eleje között további 23 világkupafutamot nyert meg.

Ha Lindsey Vonn-nak ennyire nehezére esett kimondania, hogy abbahagyja, ugyanilyen nehéz ez nekünk, egyszerű halandóknak is. A feladás gondolata olyan számunkra, mint egy keserű pirula, amelyet csak egy kanál cukorral tudunk lenyelni. Vagy, mint ebben az esetben, egy kanálnyi eufemizmussal. Ennek egyik változata a pivot („sarkpont”). Ha rákeresünk bármelyik nagyobb könyvkereskedés weboldalán, azt fogjuk látni, hogy rendkívül népszerűek a pivot szót tartalmazó könyvek. Sok kötet címe egyszerűen csak Pivot (plusz van egy Pivot! című is). De van még The Big Pivot, The Great Pivot, Pivot with Purpose, Pivot to Win és Pivot for Success – számtalan hasonló kiadvány mellett. Természetesen nem koppintottam le ezeket a könyveket. De akár azt mondjuk, hogy „sarkpont”, „továbblépés a következő fejezethez” vagy „stratégiai átcsoportosítás”, mindezek a kifejezések definíciójuk szerint valójában kilépést, feladást jelentenek. Végül is – a negatív jelentéstől megfosztva – a kilépés csupán egy olyan döntés, miszerint abbahagyunk valamit, amit korábban elkezdtünk. Meg kellene szabadulnunk attól a rögeszmétől, hogy a kilépés, feladás, elengedés gondolatát – mint valami törékeny tárgyat – muszáj az eufemizmus buborékfóliájába csomagolnunk.

Végül is számtalan olyan körülmény adódhat, amikor a kilépés a helyes döntés, különösen akkor, amikor a környezeted azt sugallja, hogy ezt kell tenned, mert nem működik például a veséd, újabb, a karriered végét jelentő sérüléseket szenvedtél, boldogtalan házasságban élsz, egy kilátástalan munkahelyen dolgozol, vagy olyan szakon tanulsz, amelyet utálsz.

Annak idején, amikor az emberek még a helyi hentesboltban vették a húst, Milton Berle amerikai komikus egyik poénja így hangzott: „Kezdem megkérdőjelezni a hentesem pontosságát. A minap egy légy szállt a mérlegére. Két kilót nyomott.” Berle arra utalt, hogy a hentes miképp manipulálja a mérleget: a hüvelykujját rácsúsztatva némi nyomást gyakorol rá, ezáltal csapva be a vásárlókat. A karneváli sorsoláskor használt szerencsekereket is meg lehetett babrálni valamilyen mechanizmussal, amely egy bizonyos ponton állította meg azt, akárcsak a sötét hátsó szobák rulettkerekeit, vagy a kockajátékokban használt dobókockákat. Hasonlóan problémás a mérlegünk, amikor a kilépésről, feladásról, leszokásról van szó. Muhammad Ali és Lindsey Vonn története, az aforizmák, a nyelvezet és az eufemizmusok azt üzenik, hogy létezik egy kognitív és viselkedési „hüvelykujj”, amely a mérleg egyensúlyát a kitartás felé billenti, amikor a kitartást és a vele szembeállított feladást mérlegeljük.

A tudomány szerint

Tekintettel arra, hogy a mérlegünk jellemzően a kitartás (grit) felé billen, és hősként csodáljuk azokat, akik kitartóak, aligha meglepő, hogy rendkívül népszerűek a kitartás erejéről szóló kiadványok, mint például Angela Duckworth Grit és Malcolm Gladwell Outliers című könyvei. Az ilyen műveknek népes és lelkes olvasótáboruk van, amiből az következik, hogy a sikertelenség a túl rövid kitartásból vagy a kitartás hiányából fakad. De az, aki a Gritbe beleolvasva – a szövegkörnyezet ismerete nélkül – arra a következtetésre jut, hogy a kitartás mindig erény, félreértelmezi Duckworth munkáját. Ő ugyanis soha nem mondaná: „Csak tarts ki a céljaid mellett, és sikerülni fog.” Arról írt ebben a könyvében, hogy sok mindent ki kell próbálnunk (amihez sok más dolgot viszont abba kell hagynunk), hogy megtaláljuk azt, ami mellett kitartunk majd. Duckworth – akinek a könyve a kitartás fontossága mellett érvel – bizonyára egyetért azzal, hogy fontos és fejlesztésre igencsak érdemes képességünk felismerni, hogy mikor kell valamit abbahagyni. Bár a köztudatban a csatát végső soron talán a bátorsággal is azonosított kitartás nyeri meg, a megfelelő időben és gyakrabban történő kilépés, feladás vagy elengedés stb. mellett szóló érvek is igencsak megalapozottak.

A tudomány sok esetben tanulmányozza az ember hajlamát arra, hogy – a figyelmeztető jelek ellenére – túl sokáig kitartson bizonyos dolgok mellett. E kérdéskört a közgazdaságtan, a játékelmélet vagy a viselkedéspszichológia egyaránt vizsgálja, a kulcsfogalmak – amelyekről később részletesen szó lesz – pedig az elsüllyedt költségektől a status quo hatáson (torzításon) át a veszteségtől való berzenkedésig (veszteségkerülés), az elkötelezettség fokozásáig, eszkalációjáig terjednek. A túl sokáig tartó kitartásra való hajlam témájában, különös tekintettel a körülményekre, amelyek között mindezt tesszük, a legalaposabb tanulmányokat Daniel Kahneman és Richard Thaler végezte. Kahneman 2002-ben, Thaler pedig 2017-ben kapta meg a közgazdasági Nobel-díjat. Ha már két Nobel-díjas is véleményt nyilvánít ugyanarról a kérdésről, úgy biztosan érdemes odafigyelnünk arra. A tudomány pedig azt üzeni nekünk, hogy minden áldott nap, kisebb vagy nagyobb mértékben úgy viselkedünk, mint Muhammad Ali: túl sokáig ragaszkodunk dolgokhoz, helyzetekhez, annak ellenére, hogy már megannyi jel utal arra, hogy abba kellene hagynunk.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy jobban megértsük a kilépés ellen ható erőket és körülményeket, és segítsen mindannyiunknak pozitívabban viszonyulni a helyes döntéseket eredményező, megfelelő időben történő kilépéshez.

A könyvet négy részre tagoltam, és ezekhez három közjáték tartozik. Az I. rész a kilépés mint fejlesztésre érdemes döntési képesség mellett érvel. Az 1. fejezet azt tárgyalja, miért ez a legjobb eszközünk a bizonytalan döntések meghozatalához, miután lehetővé teszi számunkra, hogy új információkra bukkanva irányt változtassunk. Azt is megvizsgálom ugyanitt, hogy miképpen nehezíti meg a kilépést éppen az a bizonytalanság, amely olyan értékessé teszi magát a kilépés lehetőségét. A 2. fejezet arról szól, miért érezzük általában úgy, hogy túl korán léptünk ki, amikor éppenséggel a megfelelő időpontban döntöttünk e mellett. A kilépés végső soron egyfajta előre jelző döntés, vagyis időpontja inkább azzal függ össze, hogy a jövőnk ijesztőnek tűnik-e, nem pedig hogy a jelenünket borzalmasnak érezzük-e. A 3. fejezetben kitérek az elengedés művészetére, sorra véve a bizonyítékokat arra vonatkozóan, hogy mindannyian hajlamosak vagyunk – különösen olyankor, amikor a világ rossz híreket közöl velünk – a kelleténél tovább kitartani, miközben sokszor túl hamar feladjuk, amikor jó híreket kapunk.

A II. részben külön kitérek arra, hogy a kilépésre vonatkozó döntésünket hogyan befolyásolja az, hogy nyerésre vagy vesztésre állunk-e. A 4. fejezet bemutatja az elkötelezettség eszkalációjának jelenségét: ez akkor jellemző, amikor a rossz hírekre úgy reagálunk, hogy fokozzuk elkötelezettségünket a vesztésre álló cselekvés mellett. Az 5. fejezet leírja, miért nehezítik meg annyira a kilépést az elsüllyedt költségek. Ugyanitt alaposabban foglalkozunk a pazarlástól való félelemmel, és azzal, hogy a pénz, az idő, az erőfeszítések vagy más erőforrások, amelyeket egy bizonyos cél elérésébe fektettünk, miként befolyásolják negatívan a továbblépésre vonatkozó döntéseinket. A 6. fejezet a kilépéssel kapcsolatos döntéseinket előmozdító stratégiákat kínál, és abban segít, miképp alakítsunk ki úgynevezett kilépési kritériumokat, amikor a kitartás már nem áll érdekünkben.

A III. részben alaposabban foglalkozom a kilépéssel összefüggő kognitív előítéletekkel. A 7. fejezet azt vizsgálja, hogyan nehezíti meg a pályamódosítást a dolgok és ötletek birtoklása, valamint kitér a status quo erőteljes vonzására is, arra, hogy a bizonytalanságtól és az irányváltással járó veszteségtől való félelem miképpen akadályoz meg bennünket abban, hogy új utat jelöljünk ki magunknak. A 8. fejezet arról szól, hogy identitásunk – és a konzisztens identitás iránti vágyunk – hogyan válik a kilépés akadályává, és miképp ösztönözhet bennünket arra, hogy megerősítsük az elkötelezettségünket (eszkaláció) a rossz döntések iránt. A 9. fejezet egy további stratégiát kínál a kilépést megnehezítő kognitív torzítások mérséklésére: kereshetünk egy coachot, vagyis olyasvalakit, aki kívülállóként látja a helyzetünket, és segít meghozni és időzíteni a kilépési döntéseinket.

A IV. részben az alternatív vagy lehetőségköltségek problémáját vizsgálom meg közelebbről. Bármikor, amikor csak elhatározzuk magunkat egy cselekvés mellett, alapértelmezés szerint amellett is elköteleztük magunkat, hogy más dolgokat, célokat viszont nem követünk. Honnan tudjuk, mikor jött el az ideje, hogy felhagyjunk egy döntéssel egy másik, jobb választás javára? A 10. fejezet rávilágít a tanulságokra, amelyeket akkor vonhatunk le, amikor kénytelenek vagyunk kilépni, és arra is, hogyan alkalmazzuk ezeket a megelőzésre vagy a kezdeményezésre. A 11. fejezet a célok árnyoldalaival foglalkozik, azt állítva: bár a célok motiválóerővel bírnak, arra is ösztönözhetnek, hogy ragaszkodjunk olyan dolgokhoz, amelyekhez már nem érdemes. A célok „siker-kudarc” jellege ellentétben áll a folyton változó és rugalmas világgal, és a cél elérésének vágya megakadályozhatja, hogy észrevegyünk más, számunkra szintén adott lehetőségeket. Amellett is érvelni fogok, hogy miért van szükség minden célkitűzés mellett bizonyos fenntartások megfogalmazására, valamint egyfajta előrehaladás-jelzők beiktatására az út mentén.

Remélem, hogy e könyv elolvasása során vagy annak eredményeképpen az olvasó fel fogja ismerni, miért érdemes néha a kilépést választani, és az hogyan válhat az életünk gazdagítására felhasználható készséggé. Mindez arra ösztönözhet, hogy értékeljük a választhatóságot, jobban végezzük el azokat a feladatokat, amelyek mellett kitartunk, és rugalmasan tudjunk alkalmazkodni a változó világhoz (vagy akár azt megelőzve is). Hogy egyértelmű legyen: rengeteg olyan nehéz dolog létezik, amihez feltétlenül érdemes ragaszkodni, és a rugalmasság és a szívósság segíteni fog bennünket ebben. A siker nem érhető el úgy, hogy csak azért hagyunk abba valamit, mert nehéznek bizonyult. De nem leszünk eredményesek úgy sem, hogy olyan nehéz dolgokhoz ragaszkodunk, amelyek nem érik meg a fáradságot. A trükk abban rejlik, hogy kitaláljuk, mikor kell kitartanunk, és mikor jött el az ideje annak, hogy odébbálljunk. Ez a könyv segít kifejleszteni az ehhez szükséges eszközöket. Lássunk hát hozzá! Itt az ideje, hogy rehabilitáljuk a kilépést és szinonimáit.

I. RÉSZ
A kilépés esetei

1. FEJEZET
Egy fontos erény ellentéte maga is fontos erény

Nincs még egy hely a világon, amelyhez több, a feladást, kilépést illusztráló történet társul – legalábbis egy függőleges tengely mentén –, mint a Mount Everest felső régiója. Egy ilyen kíméletlen környezetben már a túléléshez is kitartásra van szükség, nemhogy a csúcs meghódításához. Valószínűleg sok ilyen történetet hallottál már, minden bizonnyal a leghíresebbeket ismered is. És így az Everest történetesen megfelelő hely egy, az elengedés erényeiről szóló könyv felütéséhez.

Ez az Everest-történet azonban három olyan hegymászóról (dr. Stuart Hutchison, dr. John Taske és Lou Kasischke) szól, akiket valószínűleg nem ismersz. 1996-ban mindhárman egy olyan Mount Everest-expedíció résztvevői voltak, amelyet az Adventure Consultants, az egyik legsikeresebb, legelismertebb, hegymászókat a csúcsra kalauzoló túraszervező cég működtetett az 1990-es években. Az expedíció csapata abban az évben három vezetőből, nyolc hegymászó serpából és nyolc ügyfélből állt.

A hegyre való akklimatizálódáshoz és a felszerelés feljuttatásához többhetes köztes mászásra van szükség, mielőtt – már amennyiben az időjárás ezt megengedi – az expedíció tagjai a 4-es táborból megkísérelhetik a csúcs meghódítását. Hutchison, Taske és Kasischke összebarátkoztak, és abban az évben több túrán is együtt másztak az alaptábor (5364 méter) és a 4. tábor (7924 méter) között.

Az olyan cégek, mint az Adventure Consultants, lehetővé tették, hogy viszonylag tapasztalatlan hegymászók is feljussanak a világ legmagasabb hegyének tetejére. „Mindössze” hetvenezer dollárra volt szükségük a költségek fedezésére, elegendő szabadidőre, hogy több hónapot tölthessenek Nepálban, és persze jó fizikai állapotra. Ez utóbbi követelmény természetesen még nem garancia a sikerre vagy a biztonságra. 7600 méter magasban a levegő túl ritka az emberi szervezet számára, ráadásul a hegymászószezonban az átlaghőmérséklet –26 °C körül alakul. Annak, aki eléri a csúcsot (vagy bárhol máshol mászik a hegyen), képesnek kell lennie a legtöbb ember számára elviselhetetlen körülmények között kitartani. Az alaptáborba visszatérve az expedíció vezetője – az egész úton, az Everest lábától az egyes köztes táborokig, majd végül a csúcsra feljutva – mindig hangsúlyozta az expedíció résztvevőinek, hogy a hegymászás minden egyes napján szigorúan be kell tartani az úgynevezett visszafordulási határidőt. Az 1996-os expedíció során az alaptáborban, a csúcstámadás napján, az expedíció vezetője Hutchisonéknak a visszafordulás idejét 13 órára tűzte ki. Ez az az időpont, amikor a hegymászóknak meg kell szakítaniuk a felfelé haladást, még akkor is, ha addigra nem érték el a céljukat, és vissza kell térniük a táborba.

A visszafordulási idők kitűzésének az a célja, hogy a hegymászókat megóvják attól, hogy veszélybe sodródjanak az ereszkedés során; ez ugyanis nagyobb szakértelmet igényel, mint a hegyre való feljutás. A hegymászók az ereszkedés közben a fáradtság, az oxigénhiány (hipoxia), a fagy, a változó időjárás és a tájékozódási zavar kombinációja miatt veszélybe kerülhetnek, ha túl sokáig próbálkoznak a csúcsra jutással. A sötétség vagy a fáradtság megsokszorozza annak valószínűségét, hogy hibát követünk el, és megcsúszunk a keskeny délkeleti gerincen, ahol egy rossz lépés miatt akár 2500 métert is zuhanhatunk a tibeti oldalon, vagy 3600 métert Nepál területén. Valójában nyolcszor többen halnak meg az Everesten lefelé menet, mint felfelé haladás közben. Egyetlen vállalkozó sem azzal a szándékkal hozza meg az Everest csúcsára való feljutáshoz szükséges áldozatokat, hogy megtorpanjon a csúcs előtt. És a csúcs vonzása nem csak az amatőr hegymászókat érinti. Az expedíció segítői az Everest egyszeri vagy többszöri megmászásával bizonyítják a rátermettségüket, a vezetők pedig egymással versengenek az üzletért, és reklámozzák a sikereiket, hogy újabb és újabb ügyfeleket juttassanak fel a hegy csúcsára. A helyi népcsoport tagjai, a serpák sem tudnak ellenállni ennek a csábításnak: piacképességüket és tekintélyüket növeli a csúcsmászás.

A visszafordulási határidőket azért állapítják meg, hogy az emberek ne hozhassanak rossz döntéseket a hegymászás folytatásáról, amikor már a csúcs közvetlen közelében járnak. Ezenkívül három kulcsfontosságú fogalmat is beépítenek a mászás tervezetébe. Az első az, hogy a kitartás, a szívósság nem mindig minősül erénynek. Az, hogy bölcs dolog-e folytatni adott helyzetben a hegymászást, az aktuális körülményektől és a hegymászók állapotától is függ. Amikor ezek a kondíciók a feladást indokolják, akkor az a jó döntés, ha hallgatunk a figyelmeztető jelekre.

A második az, hogy már jóval az előtt tervet kell készíteni arra vonatkozóan, hogy mikor kell abbahagyni a hegymászást, még mielőtt meg kellene hoznunk a döntést a feladásról. Mint erre Daniel Kahneman is rámutatott, fel kell ismernünk, hogy a legrosszabb időpont a döntés meghozatalára az, amikor „benne vagyunk” a dologban. Az Everesten, amikor a csúcs mindössze karnyújtásnyira van, és már rengeteg áldozatot hoztál azért, hogy ott legyél, akkor nem tudsz objektíven, kívülállóként dönteni. Ekkor vagy a legkevésbé alkalmas állapotban arra, hogy döntést hozz arról, hogy továbbmégy-e, vagy feladod. Ezért van az, hogy a visszafordulás határidejét jóval az előtt határozzák meg, hogy meg kellene hoznunk ezt a döntést.

Harmadszor – és talán ez a legfontosabb – a visszafordulási határidő arra emlékezteti a hegymászókat, hogy az Everest megmászásának nem a csúcs elérése a tulajdonképpeni célja. Érthető módon ez kapja ugyan a legtöbb figyelmet, de a végső cél a legtágabb, legreálisabb értelemben az, hogy a hegymászó a csúcs meghódítása után biztonságban, épségben visszatérjen a hegy lábához.

Láthatatlan férfiak a világ tetején

Hutchison, Taske és Kasischke azon három expedíció egyikének tagjai voltak, amelyek ugyanazon a napon próbálták elérni a csúcsot. Éjfél körül (ekkor kezdődik a csúcstámadás napja) ott álltak a szokatlanul nagy, harmincnégy fős csoport tagjaiként, és elindultak a 4-es táborból. Hutchison, Taske és Kasischke néhány mászó mögött a csapat végén maradtak. Az előttük lévők lassan haladtak, és nehéz volt őket megelőzni, mert összetorlódtak, ami problémát jelentett, mivel az út nagy részét egyetlen rögzített kötél segítségével kellett megtenni (a tapasztalt hegymászók tudják, hogy szét kell szóródniuk, hogy a gyorsabb mászók elhaladhassanak mellettük).

Velük maradt az Adventure Consultant expedícióvezetője is, akitől Hutchison egyszer csak megkérdezte, hogy mikor érnek fel a csúcsra. A válasz az volt, hogy körülbelül három óra múlva. Ekkor az expedíció vezetője gyorsabban kezdett el mászni, hogy megpróbáljon átjutni az előttük lévő, amatőr hegymászók csoportján. Hutchison ugyanakkor visszatartotta Taskét és Kasischkét egy beszélgetés erejéig. Az órájukra pillantva látták, hogy már majdnem fél tizenkettő van, és közel 12 órája másztak. Mindhárom hegymászó ugyanarra gondolt: arra, hogy az expedíció vezetője még az alaptáborban azt mondta, hogy a csúcstámadás napján 13 óra lesz a visszafordulás határideje.

Hutchison kijelentette: csúcstámadási kísérletüknek így egyértelműen befellegzett. Mindannyian tisztában voltak vele, hogy a visszafordulási határidő azért lett megállapítva, hogy megvédjék őket az ereszkedés közbeni különféle veszélyektől. A tengerszint feletti 7900 méteres magasságban és afölött lévő környezet zordsága miatt a legtöbb ilyen veszély elég nagy valószínűséggel emberéletek elvesztését jelenti. Taske rábólintott, hogy forduljanak vissza, Kasischke azonban vonakodott feladni. Meg kellett másznia az Everestet ahhoz, hogy teljesítse a „Seven Summits” („hét csúcs”) utolsó próbatételét, azaz valamennyi kontinens legmagasabb hegyének a megmászását. Egy ilyen cél elérése jelentős idő- és pénzráfordítást igényel. A csúcsok közül több igen távoli, rendkívül nehezen megközelíthető területen található, és nem könnyű meghódítani őket. (Így például nem gyerekjáték a Vinson-masszívumot, az Antarktisz legmagasabb pontját sem megmászni.) A feladás azt jelentené, hogy legalább egy évre le kell mondania erről a célkitűzésről. Hutchisonnak és Taskénak végül sikerült meggyőznie Kasischkét, és 11:30-kor feladták a csúcshódítási kísérletet. Visszafordultak, és biztonságosan, zökkenőmentesen visszatértek a 4-es táborba, majd később lejöttek magáról a hegyről is.

Gondolom, nyilvánvaló, hogy ez a sztori miért nem tartozik az ismert, híres történetek közé: lényegét tekintve ugyanis eseménytelen. Történetünk hősei felértek a Mount Everest egy adott pontjáig, betartották a szabályokat, majd lemondtak a csúcshódítási kísérletről. Egy pillanatig sem álltak a halál küszöbén – ehelyett visszafordultak, és életben maradtak. Ez nem tűnik különösebben drámainak: nem az a fajta történet, mint amilyenekből a filmforgatókönyvek szoktak készülni.

Persze ha valaki olvasott már könyvet az Everestről, vagy látott már filmet róla, akkor azért nagy valószínűséggel hallotta Hutchison, Taske és Kasischke történetét is, csak éppen nem emlékszik rájuk. Az 1996-os mászószezonról Jon Krakauer híres könyve, az Into Thin Air, az 1998-as Everest című népszerű dokumentumfilm, valamint a 2015-ös, szintén Everest című játékfilm is beszámol. Expedícióvezetőjük Rob Hall, a világ egyik legelismertebb alpinistája volt. Hallt, valamint négy másik, szintén aznap a csúcsra jutott társát a 4-es táborba való visszaereszkedés különböző szakaszain érte utol a halál. Hall volt az a vezető, aki Hutchisonékkal tartott a csapat végére maradva, és közölte velük, hogy háromórányira vannak a csúcstól, majd megpróbált elsprintelni az előttük haladó, lassú hegymászók mellett. Mindez annak ellenére történt, hogy Hall volt az, aki felhívta a figyelmüket a 13 órára kitűzött visszafordulási határidő fontosságára, még amikor a többi résztvevővel együtt összegyűltek az alaptáborban. Ő határozta meg és érvényesítette a visszafordulási időt számos köztes hegymászás és szakasz megtétele alkalmával is. Az előző évben még egy Doug Hansen nevű ügyféllel is visszafordult, annak ellenére, hogy akkor alig 100 méter távolság választotta el őket a csúcstól…

Hall óvatossága és szakértelme, amellyel 1995-ben meghatározta és be is tartatta ezt a visszafordulási határidőt, kétségtelenül megmentette Hansen életét. Egy másik túravezető abban az évben azt mondta, hogy Hansen „jól érezte magát felfelé haladás közben, de amint elindult lefelé, valósággal eszét vesztette, szinte zombivá változott, és csaknem minden tartalékát elhasználta”. Rob Hall ezután többször is felhívta Hansent, kedvezményt adott a honoráriumából, és sikeresen bátorította, hogy próbálkozzék újra.

Az 1996-os expedícióban Hall délután 2 óra körül érte el a csúcsot egy kis csapatnyi hegymászóval. A többiek – akik már felismerték, hogy későre jár – gyorsan elkezdtek leereszkedni, de Hall megvárta Hansent, akiről úgy gondolta, hogy közel van hozzá. Hansen azonban csak délután 4 óra után érkezett fel a csúcsra, és ekkorra már annyira kimerült volt, hogy képtelen volt lemászni a csaknem függőleges Hillary-lépcsőn. Hall nem tudta lehozni Hansent, de nem is hagyta magára. Mindketten ott vesztették életüket.

A hegyen aznap kialakult káosz miatt szinte senki sem emlékszik Hutchisonra, Taskéra és Kasischkéra, arra a három hegymászóra, akik betartották a szabályokat, és visszafordultak: szinte semmilyen benyomást nem tettek az emberekre, valósággal láthatatlanok maradtak. Miért emlékeznek olyan kevesen erre a három hegymászóra, akik bölcs döntést hozva visszafordultak? Nem azért, mert Krakauer elmulasztotta volna elmesélni az ő történetüket a könyvében. Még azt is megjegyezte róluk, hogy „nehéz helyzettel szembesülve azon kevesek közé tartoztak, akik aznap helyesen döntöttek”.

Hajlamosak vagyunk a megpróbáltatásokra adott reakcióknak csak az egyik típusára gondolni: azokra az emberekre emlékszünk, akik folytatták a hegyre való feljutást, és ezzel a történet hőseivé válnak – akár tragikus értelemben is. Ők azok, akik felkeltik a figyelmünket: akik kitartottak, annak ellenére, hogy nem vették figyelembe a visszafordulási időt. A csúcstámadás napján visszafordult hegymászók története azért születhetett meg, hogy elmeséljük, de úgy tűnik, nem azért, hogy emlékezzünk rá. Kétségtelen, hogy a kilépés, a feladás fontos döntéshozatali készség, a helyes választás pedig olykor élet-halál kérdése is lehet. Ez volt a helyzet az Everesten. Mi mégsem emlékszünk az ilyen és hasonló szituációba került, majd a hegymászás vagy bármely más, megkezdett cselekvés folytatásáról lemondó szereplőkre.

A probléma ezzel persze az, hogy jellemzően meg kell tanulnunk jobban dönteni, akár a saját tapasztalatainkra, akár mások megfigyeléseire hagyatkozva. A tapasztalatból való tanulási képességünk viszont csak annyira lehet jó, amennyire képesek vagyunk arra pontosan visszaemlékezni. Ez ugyanígy érvényes a leszokással kapcsolatos döntéseinkre is.

De hogyan tanulhatnánk az ilyen esetekből, ha nem is látjuk azokat az embereket, akik feladták? Ha viszont megfigyeljük őket ebben a helyzetben, akkor negatív véleményt formálunk róluk, mint olyan emberekről, akik nem érdemlik meg a csodálatunkat, mert inukba szállt a bátorság, és afféle anyámasszony katonái. Volt idő, amikor ez olyan nagy sértésnek minősült, hogy a gyávának nevezett ember párbajra hívta ki az őt megsértő felet. Amikor Charles Dickinson amerikai ügyvéd és híres párbajtőröző 1806-ban egy helyi újságban gyávának nevezte Andrew Jacksont, utóbbi kihívta és párbajban megölte őt. Mindez nem akadályozta meg Jacksont abban, hogy 1829-ben amerikai elnökké lépjen elő.

Ha valakit pisztolypárbajra is feljogosíthat az, hogy valaki gyávának nevezte, akkor nem csoda, hogy az emberek nem tudják értékelni egyeseknek a feladásra irányuló, fontos döntéseit.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Falus János
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Pulic Sans – SIL Open Font License
Trispace – SIL Open Font License