Oleg Navalnij

HÁROM ÉS FÉL

FORDÍTOTTA HOLKA LÁSZLÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Олег Навальный: 3½. С АРЕСТАНТСКИМ УВАЖЕНИЕМ И БРАТСКИМ ТЕПЛОМ

Copyright © 2018 by Oleg Navalny.

First published in Russia by INDIVIDUUM PRINT LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with INDIVIDUUM PRINT LLC.

Hungarian translation © Holka László

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 139 7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Solymosi Éva

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Tóth Viktor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Családomnak

Bevezetés

Nagyjából így nézek ki:

A főszereplőt már az első pillanatban el kell képzelni, mert gyakran előfordul, hogy miután elolvasod a könyvet, megpillantod a főhőst egy fényképen – vagy a színészt a moziban –, és az jut eszedbe: „Nahát, ez így néz ki?” Mert az elképzelt és a valódi kép kicsit sem felel meg egymásnak.

A teljesség végett: eltérő becslések szerint testmagasságom 188-tól 190 centiméterig terjed, súlyom pedig 85-től 90 kilóig. Meg nem tudom mondani, melyik „-vertált” vagyok, „extro-” vagy „intro-”, mert folyton elfelejtem ezeknek a szavaknak a jelentését. Újszülötti lapomra feljegyezték: „Veleszületett arcaszimmetria”. Ami tulajdonképpen a norma, vagyis a szülésznő formalistának bizonyult. De anya mesélte, hogy eleinte tényleg keresgélték bennem Sylvester Stallone aszimmetriájának jeleit.

Ez a könyv arról szól, hogyan ücsörögtem a börtönben, és milyen, eléggé unalmas események övezték ezt. Nagyobb részét a kolónián írtam, a kisebbiket azután, hogy kiengedtek. Ha elolvassák, sem fogják tudni teljes mértékben megérteni, mi is az orosz börtön. Ez a könyv a börtönbeli börtönről szól, néha meg a börtönön belüli börtönbeli börtönről, de ezek a börtönök mind az én személyes dutyijaim. Azaz hasonló tapasztalatokra csak úgy tudtak volna szert tenni, ha a helyemben lettek volna 2015 és 2018 között.

Különben annak okát, hogy a büntetés-végrehajtás ölelő karjaiba kerültem, egy mondatban össze lehet foglalni: a testvére vagyok a testvéremnek (alias Tesónak). De még az orosz igazságszolgáltatás rendszerének – amely könnyed lenézéssel kezeli a törvényt – sem lenne ez elegendő alap ahhoz, hogy foglyot csináljon belőlem. Ezért a bűncselekmény tartalmaként valami mást tudtak be, amiről a későbbiekben még szó esik.

Szűkebb körök úgy ismernek, mint annak a csodabogárnak a testvérét, aki hegyes karóval bökdösi Putyint és szélhámoskodó környezetét. Bűnügyemről pedig csak annyi ismeretes, hogy az Yves Rocher nevet viseli. Úgyhogy alighanem helyénvaló lesz egy kis előtörténettel kezdenem.

A posta

Valaha az Orosz Postán dolgoztam, amelynek vendégszerető részlegeit feltehetően többen felkeresték már önök közül. Tudják, ahol az ebédszünet a legkiszámíthatatlanabb, az önök számára lehető legkényelmetlenebb pillanatban következik be. Ahol a levelek felvétele hosszú percekig tart, a csomagok kiadása pedig órákban mérhető. Ahol gyakran nincs bélyeg meg boríték, és ugyanilyen gyakorta rosszkedvű a postahivatal dolgozója, kinek mellén ott a kitűző: „A posta változóban”.

Nos, a szenvedéseknek ezekből a kikötőiből a küldemények kis patakokban szovjetesen hatalmas és kényelmetlen építményekbe csordogálnak, azokba a zsilipekbe tartva, ahol kialakul a postamocsár. Megmosolyogva szakképzettségemet (pénzintézetek gazdasági és információs biztonsági szakembere), és zakója ujjával letörölve az irónia könnycseppjét, a világegyetem a Zsilipügyi Főhivatalba irányított, ami a Gonosz Birodalmának szakzsargonjában a Postaszolgálati Küldemények Fővonali Továbbításának Főközpontja nevet viseli. Amúgy egész érdekes volt. Minden nap hozott valami újat. A hatásfok hozzávetőleg két százalék. A munkaterhelés mindig maximális. Nyilván a posta életéből vett történeteimmel szórakoztattam a barátaimat és rokonaimat.

Valószínűleg ezeknek a történeteknek a hatására a bátyámnak támadt egy remek ötlete: az elektronikus előfizetési rendszer. Nem hinném, tisztelt olvasók, hogy akár egyszer ebben az életben kitöltöttek volna újság- vagy folyóirat-előfizetési nyomtatványokat. Mint minden, ami a postahivatalok látogatásával kapcsolatos, ez a folyamat is a végső kétségbeesés állapotába taszítja az embert. Az elgondolás az volt, hogy kellene csinálni valami kényelmeset: egy webhelyet, mobilappot, bankkártyás előfizetést. Készen álltunk rá, hogy elkínzott honfitársainkat megszabadítsuk a postásokkal való érintkezés nyűgétől, és hogy ezt a nehéz terhet egy új vállalkozás törékeny, de büszke vállára helyezzük át. A projekt nagyon ígéretesnek tűnt, azonnal jóváhagytuk, és a Tesó felkerekedett, hogy megalapítsa az Előfizetési Főügynökség, avagy Glavpodpiszka hangzatos névre hallgató céget, én pedig nekiálltam a terep felmérésének.

A testvérem már akkor hozzáfogott, hogy leleplezzen hatalomban ülő mindenféle mocskokat, ezért tartani lehetett attól, hogy veszélyeztetett minden vállalkozás, amelyben részt vesz. Ám a legfőbb ok, ami miatt úgy döntöttünk, hogy a Glavpodpiszka tulajdonosi jogait egy külföldi cégre ruházzuk át, mégiscsak ennek előnyeiben és az eljárás egyszerűségében rejlett, és nem biztonsági megfontolásokon alapult. Nyilvánvaló, hogy egy ilyen vállalkozás felfuttatása tetemes marketingköltséggel jár, amit mi nem tudtunk megengedni magunknak, ezért a következő terv született: a cég kidolgozza a projektet, elkészíti a webhelyet és az applikációt, kiépíti a szerződések rendszerét a postával és a kiadókkal, végigcsinál néhány előfizetési ciklust, azután eladó lesz. Technikailag egyszerűbb, ha ez egy külföldi holding áruba bocsátásával történik. Ráadásul nem kell tartani attól, hogy egy óvatlan pillanatban megjelenik egy állami brancs, és eltulajdonolja a cégedet.

A cég bejegyzése gyorsan ment, de a terep felmérése elakadt. Betértem a legközelebbi postahivatalba, és amit ott láttam, minden várakozásomat felülmúlta. Félórás sorban állás után lelkesen hangot adtam kívánságomnak, miszerint szeretnék periodikus nyomtatott kiadványok előfizetőjévé válni. Lelkesedésem nem ragadt át a postahivatal munkatársára. Arckifejezése alapján azt lehetett hinni, felismerte bennem kedvenc tengerimalaca, Pénelopé gyilkosát, akinek pusztulása oly hirtelen szakította félbe gyermekkorát. Lesújtó tekintetét hősiesen állva megismételtem a kérésemet, némi parancsoló színezetet adva hanglejtésemnek. Jutalmam egy csomó előfizetési űrlap lett, amelyeket bizonyára akkor nyomtattak, amikor Brezsnyev még mozgatta a szemöldökét, valamint egy könnyed biccentés a postai katalógusok felé, amelyek láttán elborzadtam.

Tíz percen át kotorásztam a három hatalmas talmudban, csaknem megzavarodtam a rovatok, számozások mennyiségétől, a Geomagnetizmus és aeronómia, Klinikai és kísérleti thyreoditistan, Sajtkészítés, vajkészítés jellegű kiadványok forgatagától. Több űrlap elhibázott kitöltése után sikerült feliratkoznom az Esquire című folyóiratra, majd egy újabb félórás sorban állást követően befizettem az előfizetési díjat, és remek hangulatban távoztam: az ügyintézés sokkal szörnyűbbnek bizonyult, mint feltételeztem.

Csakhogy a progresszív szolgáltatásról szőtt álom a kézbesítés procedúrája miatt szertefoszlott. A megrendelt hat példányból fél év alatt csupán egy érkezett meg, a harmadik szám. Feleségemnek a zaklatott postáslány adta át, hozzáfűzve: – Máskor érdemes személyesen befáradni érte a postára, mert olyan drága, hogy kilopják a postaládából. – Ha a Glavpodpiszka válik a fogyasztó számára az összekötő kapoccsá, akkor magára kellene vállalnia a felelősséget a kézbesítés minőségéért is, vagyis az élet által meggyötört összes postás cselekedeteiért. Márpedig ez meghaladta még az Orosz Posta erejét is, ezért a projekt befagyasztásáról döntöttünk, míg nem javul a kézbesítés színvonala.

Mielőtt elmagyarázom, mivel kezdett el később foglalkozni a Glavpodpiszka, pár szót kell ejtenem az Orosz Postáról. Egyáltalán, ki indít útnak küldeményeket? Az elítéltek rokonain és a katonákon kívül ilyesmivel a webáruházak foglalkoznak. A 2000-es években a helyzet a következőppen festett: ha valaki a fővárosban vagy egy nagyobb városban lakott, annak valószínűsége, hogy az interneten megrendelt árut a postán keresztül kapja meg, szánalmasan csekély volt – kivéve, ha az illető mazochista, vagy mindenáron spórolni akart a szállításon. Ám ha az ember mondjuk Csumikan vagy Ajan település boldog lakosaként éldegélt, Herpucsi tanyaközpontról nem is beszélve, százszázalékos valószínűséggel a postai szolgáltatások aktív használója volt. Akkor pedig kimondottan, ha az interneten nem bikinit vásárolt, hanem például szamócaültetvényt innovatív kiszerelésben, a Díszkertek, veteményesek katalógusából.

Internetes áruházból rengeteg van, de nem mindegyik foglalkozik a termékek csomagolásával és szállításával. Világos, hogy vannak közöttük óriásvállalatok, tízezer négyzetméteres raktárakkal, kidolgozott logisztikai eljárásokkal, külföldi részvényesekkel és a kényszerrel, hogy együttműködjenek a postával, mert csak így juttathatják el cikkeiket Oroszország egész területére (egészen az Irkutszk környéki Zima városáig).

A csomagolás és spedíció legnagyobb központjai Moszkva körül vannak (ahol a telek meg a munkaerő is nagyságrenddel olcsóbb, mint a fővárosban). Csakhogy az ilyen tevékenységek megszervezése nem egyszerű, mert – mint az országban oly sok minden – a logisztika is egyetlen helyen, Moszkván keresztül bonyolódik.

S akkor képzeljük el a következőt: van valahol, mondjuk Jaroszlavl városában egy helyi főposta. Régóta ott áll, mert akkor húzták fel, amikor a kommunizmus felépítésével kísérleteztek, és utoljára akkor tatarozták, amikor még nem hagytak fel végleg az ilyen próbálkozásokkal. Izzólámpák melegítette bádogedényekben bugyog a pecsétviasz. Csipketerítő fedi a faxkészüléket a főnök irodájában, ő maga mélabúsan néz ki az ablakon. Mi történik hát az ablak mögött?

Öltönyös, mosolygós emberek szorongatják a kormányzó kezét, majd valamiért kapával belevágnak a nagyhercegek lábnyomát őrző ősi földbe, azután ott jókora raktárépületet létesítenek, s onnan a postahivatalba egyre több és több csomagot szállítanak tolakodóan.

A posta számára mindez egy pillanat alatt történik. A pecsétviasz még mindig bugyog, a terítő is a régi a faxon, de csomagból már havonta négyszázezer darabot adnak fel.

A főposta főnökének üzemeltetési helyettese előveszi a hírközlési dolgozók számára készült szabályzatot, leporolja (ventilátorral), és megpróbálja a régi, jól bevált módszerekkel megszervezni ennek a váratlanul hatalmasra duzzadt tömegnek a feldolgozását. Egészében véve sikerül is, csakhogy az átkozott ügyfél folyton egyre csak fokozza a termelést. A posta nem adja fel, optimalizál, és ismét optimalizál, növeli a kiszállítási útvonalak mennyiségét, és így tovább. De már nincs hely az újabb számítógépnek, nincs, ahol leparkolhatna a szállító jármű, hogy megrakják – csomagokkal tele már az egész épület, a dolgozói kollektíva javasolja is, hogy feldolgozásra hazavihessék a küldeményeket (az örökké gyanakvó főnök ezt szerencsére nem engedélyezi).

Hozzávetőlegesen így fest a helyzet minden olyan nagy postahivatalban, amely a jelentősebb elosztóközpontok közelében fekszik. Létrejön itt egyfajta belső ellentmondás. Egyfelől előáll az objektíve lehetetlen helyzet: betuszkolni a betuszkolhatatlant a nem megfelelő épületbe. Másfelől az Orosz Posta törvényben rögzített kötelezettsége, hogy mindenfajta küldeményt átvegyen, amit csak megpróbálnak rábízni, méghozzá éppen ott, ahol erre kísérletet tesznek. Küldeni lehetne például az ügyfélhez egy kamiont, megtölteni a csomagokkal, és elszállítani legalább oda, ahol le lehet rakodni. Az előírásoknak megfelelő dokumentáció szempontjából nem egészen tiszta megoldás, de rendezi a problémát, és lehetővé teszi, hogy az ügyfél tovább növelhesse a feladott küldemények mennyiségét. Mindez addig működik, amíg meg nem jelenik értetlenkedve egy racionalizáló illetékes – miért is fizet ki rubelmilliókat ez a postahivatal azért, hogy a jaroszlavli raktárból a moszkvai postához szállítsák a küldeményeket? Új a vezetés, tehát ijesztő. A főnök meg sem kísérli, hogy elmagyarázza az új illetékesnek, miért történik minden úgy, ahogy történik, ehelyett bólogatva teljesíti a felettesei utasításait. A posta többé nem veszi át az ügyfél csomagjait annak raktárából, így az magára marad a küldeményhegyekkel.

Nagyjából ez történt 2008-ban az Yves Rocher céggel. Nevezetesen, az ügyfélbarát felfogást felváltották a gazdaságossági megfontolások, és mindaz, ami nem fért el a helyi főpostán, Moszkvába utazott, de nem közönséges csomagként, hanem teheráruként. Az áruszállításért ugyanis – a küldeménytől eltérően, amelynek díja tartalmazza a rendeltetési helyre juttatást is – az ügyfél fizet. A bajokat csak tetézte, hogy akkoriban korlátozták a teherforgalmat Moszkva központjában, ahol történelmi okokból a posta alapvető létesítményei állnak, és ez pótlólagos költségeket jelentett.

Egyszer elvetődtem egy postai értekezletre, ahol semmi szükség nem volt rám, nem is igen értettem, miről folyt a szó. Nyilván azért hívtak meg, hogy emeljem az esemény fényét. Viszont pont ott ismerkedtem meg egy nagyszerű lánnyal, Zsannával, aki az Yves Rocher logisztikai részlegénél dolgozott, úgyhogy az értekezlet után, amikor rágyújtottunk, volt miről beszélgetnünk. Panaszkodott, hogy nem tudja megszervezni a küldemények megbízható eljuttatását Jaroszlavlból Moszkvába. Sok fuvarozót ismertem, és felajánlottam, hogy simán megszervezem a szállítást olyan tarifákkal, amilyeneket megjelöl. Egy hét múlva a lány megadta a javasolt fuvardíjat. Két héten belül találtam olyan fuvarozókat, akik húsárut szállítottak Moszkvából Jaroszlavlba, visszafelé pedig üresen jöttek. Négy hét leforgása alatt szerződtettem két diszpécsert, egy könyvelőt, egy igazgatót az egyeztetésekre a francia parfümgyárosok és az orosz húsosok között, s az addig tétlen Glavpodpiszka pénzt kezdett fialni.

A Glavpodpiszkát tulajdonképpen azért kezdtem erre használni, mert létező cég volt, és nem lett volna sok értelme egy másikat alapítani. A bátyámnak az újfajta tevékenységről csak utólag szóltam. Nem mondhatnám, hogy különösebben érdekelte volna, megvolt a maga gondja-baja. Meg aztán mindegy is volt, ha fuvarozás, hát fuvarozás.

Később szert tettem még egy ügyfélre, a Diverzifikált Feldolgozó Társaságra, amelynek fizetési nyugtákat kellett eljuttatnia Oroszország postahivatalaiba. Látszólag intézhette volna ezt maga a posta is. Igen ám, de ez egy maradi szervezet, szolgáltatásait csakis meghatározott szabályok szerint nyújtja. Ha az ügyfél azt kéri, hogy nyomtasson ki százezer nyugtát, ossza ezeket tizenöt kupacba, és két napon belül juttassa el az Urál behavazott postahivatalaiba, az Orosz Posta ügyfélszolgálata válaszként felsorolja, mi az, ami szerepel a díjszabásában. Viszont a Glavpodpiszkában az irányítást nem másfél ezer ember végezte, hanem én, egy szál magam. Kidolgoztam a kiszállítások tervét, szerződést kötöttem egy tucat fuvarozóval, és munkához láttam.

Voltaképpen ezzel véget is ért a Glavpodpiszka felfutása, mert mint reményteljes logisztikai szakembert elkezdtek kirendelni a leghajtósabb munkákra a postánál, ami felemésztette minden időmet. A cég fejlesztésére nem maradt energiám, de a kidolgozott tervek megbízhatóan működtek. A fuvarokat megrendelték, a szállításokat teljesítették, a diszpécserek jószerivel fennakadások nélkül végezték a dolgukat, csak elvétve volt szükség a közvetlen beavatkozásomra.

Szüleimnek saját vállalkozásuk volt, fonott bútorokat készítettek egy Moszkva környéki falu felújított művelődési házában. A Glavpodpiszkával keresett pénzt ennek az épületnek a részleges átépítésére és kibővítésére fordítottam, és azt terveztem, hogy egy kisebb elosztóközpontot alakítok ki itt az expressz küldeményeknek. Sajnos ebből semmi sem valósulhatott meg, mégpedig a következők miatt.

Már 2012-t írtunk, addigra a bátyám gyanúsított volt a Kirovlesz-ügyben,[1] és az eljárás során a Központi Nyomozó Hatóság (az SZK) és a Szövetségi Biztonsági Szolgálat (az FSZB) valamiért házkutatást tartott a szüleim vállalkozásánál – bizonyára kompromittáló anyagok előkerítésén szorgoskodtak. Azokhoz képest, akik a vállalkozásaikat az 1990-es évek elején indították be, az én szüleim gyanúsan rendes emberek voltak. Ezért is volt a tulajdonukban egy népművészeti kézművesipari kisvállalkozás, nem pedig mondjuk egy cementgyár. Az SZK és az FSZB náluk semmit sem talált, ellenben behatoltak a Glavpodpiszka helyiségeibe, ahol szállítási dokumentációra bukkantak. Úgy döntöttek, hogy ezt elkobozzák.

Ha elkobozták, hát elkobozták. Emiatt a legkevésbé sem aggódtam. A vállalkozás tökéletesen tiszta volt: minden pénzmozgás átutalással történt, a szerződéses partnerek csupa nagyvállalatból álltak, a megállapodások gördülékenyen teljesültek, a közterheket fizettük. Lehet, hogy a telephely nem volt a legalkalmasabb, de lássuk be, ahhoz, hogy valaki a szürkezónában üzleteljen, miközben a bátyja a „Putyin tolvaj” jelmondat népszerűsítője, rém ostobának kell lenni.

Az eljárás megindítása

A dátum 2012. 12. 12., reggel valahány óra. Az Orosz Posta EMS gyorsposta-értekezletén ülök. Mint általában, most is épp azt próbálom megérteni, hogy lehet az, hogy mindenki rosszul dolgozik (tudják, maximalista vagyok). Ekkor veszettül berregni kezd a telefonom. Aki logisztikában utazik, tudja, hogy a telefonja 0–24 üzemmódban működik, fittyet hányva a szervezete alvás iránti igényeire vagy a családdal töltött szabadságra. Ám aznap a telefon különlegesen sürgetően berregett, és főleg a rokonságom keresett. Látom, hív édesanyám, hív a feleségem, hív a nagynéném, sőt a bátyám is (ami nagy ritkaság), mintegy egymás hívásába vágva keresnek. Gondolom, meg kéne tudni, miféle kellemetlenség érte a családot, ezért elégedetlen-fenyegető képet vágva, valami meghagyással berekesztem az értekezletet.

Végighallgatom a hírt, miszerint büntetőeljárást indítottak ellenem (elsőrendű gyanúsított) és a bátyám ellen (másodrendű gyanúsított). Egyelőre semmi terhelő bizonyítékot (vádpontot) nem mutattak be, viszont ügyünk nagy hírverést kapott a médiában. Még a Yandex hírportál is címlapon hozta, hogy bűnvádi eljárás indult ellenem. Aztán felhívott egy ismerősöm, a posta egyik biztonsági embere: – Oleg Anatolics, vendégeid lesznek egy félóra múlva, úgy készülj! – Megköszöntem, és átadtam az asszisztensemnek a notebookomat, a tabletemet és a telefonomat. Nem mintha titkokat rejtegetnék rajtuk, de hát ismerem a házkutatásokat: elkoboznak mindent, és közben a notebookomon ott lapul az Orosz Posta teljes logisztikája. Az öreg intézménynek amúgy is nehezére esik talpon maradni, nem hiányzik, hogy még ez a folyamat is elakadjon.

Na és a posta biztonsági embere honnan tudta, hogy látogatóim lesznek? Nos, a posta szövetségi szervezet, ezért a biztonsági erők mindig tájékoztatják a helyieket, ha készülnek valamire – már csak azért is, mert egymagukban nehezen igazodnának el a terepen. Az meg, hogy figyelmeztetett, nagyon jól mutatja: még a biztonsági szolgálatok is lenézik a rendszert.

Miután a tizenkét négyzetméteres irodámba benyomult fél tucat ember, zsúfoltság támadt. A fővizsgáló arca bánatos, az enyém boldog: az irodában nyoma sem volt távközlési vagy informatikai eszközöknek, viszont dugig volt minden lehetséges dokumentációval. – Hát, itt már semmit sem találunk – dünnyögte csüggedten a nyomozó, azzal hívatta a tanúkat. Az egyikük meglehetősen korpulens fiatalember volt, ezért a helyszínre sereglett nyomozóknak cigarettaszünetre kellett távozniuk.

Ezután megkezdődött a hatórás házkutatás. Kicsit még sajnáltam is a kutakodást végzőket – én magam sem tudtam soha kiigazodni a papírok között, amelyek meglehetős összevisszaságban mindenfelé hevertek. A futárbázisok liftjeinek felújítási tervei elkeveredtek a költségvetési kimutatások lepedőnyi íveivel, amelyeket hatosával nyomtattunk ki. Itt-ott piros pecséttel leragasztott okmányok, bennük riasztó információkkal, miszerint egy repülőtér logisztikai telepén higanyszennyeződést mutattak ki, meg a habarovszki posta vezetőjének esdeklésével, hogy a futárszolgálat baleseteinek megelőzésére küldjenek végre néhány készlet téli gumit a járműveiknek. A helyzetet bonyolította, hogy a nyomozók maguk sem tudták, mit is keresnek, ezért minden eshetőségre felkészülve mindent elkoboztak, aprólékosan feljegyezve a dokumentumokat végtelenre nyúló jegyzékükbe. Magukhoz vettek továbbá egy halom pendrive-ot és CD-t is; ki tudja, honnan halászták elő ezeket. Például megkaparintották Björk lemezét (nem tudni, miféle bűncselekmény nyomait őrizhetik az izlandi énekesnő felvételei). De a Nolj együttes lemezét nem vitték el, pedig a banda szólistája tiltott felekezethez[2] tartozik. Vagyis akkor még nem tartozott közéjük, illetve a felekezet nem volt tiltott. Hol maradt a szervek hírhedt szemfülessége?

Úgy a második óra után eszembe jutott, hogy van a zsebemben egy pénztárca, benne egy pendrive, elég fontos információkkal. A nyomozás szempontjából közömbös dolgokkal, de akkor is elvették volna. Egyébként eleve motozással kellett volna kezdeniük, de a számítógép hiánya a jelek szerint megzavarta a nyomozókat, megfeledkeztek erről. Fennhangon bejelentettem, hogy kimegyek rágyújtani (addigra megérkezett az ügyvéd, nem kellett attól tartanom, hogy a távollétemben felfedeznek például egy levágott emberi ujjat, platinagyűrűvel). Pár emelettel lejjebb sétáltam, ahol átadtam a pénztárcát az egyik bizalmi emberemnek a termelési osztályról, és jelentőségteljesen arra kértem: – Makszim, legyen ez egyelőre nálad! – Makszim bólintott, és a tekintetéből kiolvastam, hogy vész esetén a pénztárcát elégeti, és a hamvakat expressz csomagként feladja a Húsvét-szigetre.

Végül a nyomozócsoport random összeszedett pár doboznyi dokumentumot, azzal befejezte a házkutatást; bejelentették, hogy kihallgatáson kell megjelennem. Gondolom, moszkvai lakosoknak érthető lesz a méltatlankodásom: este hatkor elég strapás a város túlsó végére utazni csak azért, hogy hivatalos nyilatkozatot tegyek arról, miszerint elzárkózom a vallomástételtől. Egy terméketlen vitát követően eltöltöttünk három órát a dugóban, majd további egy órát a beléptetéssel és a kihallgatási jegyzőkönyv felvételével. Mindezek után új, hivatalos minőségben léphettem ki a Központi Nyomozó Hatóság épületéből: gyanúsított lettem, akinek tilos átszelnie a fővárost övező körgyűrűt.

A nyomozás

A nyomozás végtelennek tűnt. Mondjuk, tényleg nem is volt valami rövid – másfél évig tartott. A nyomozócsoport csaknem egy tucat munkatársat számlált. Legtöbbjüket szerencsére nem is láttam. Az egész ügy valahol a tudatom perifériáján zajlott. Hozzávetőleg hetente egyszer felhívott valamelyik ismerősöm, mondván, házkutatást tartottak náluk, vagy beidézték kihallgatásra. Igazán kényelmetlenül éreztem magam, úgy tűnt, mintha én kezdeményeztem volna az egész nyomozást.

Végül is kihallgatták:

–  a Glavpodpiszka összes munkatársát;

–  mindenkit, aki kapcsolatban állt velem a Diverzifikált Feldolgozó Társaságnál és az Yves Rocher-nál;

–  valamennyi munkatársamat a postán, méghozzá az összes olyan részlegnél, ahol valaha megfordultam;

–  a posta központi apparátusának minden olyan munkatársát és vezetőjét, aki eladásokkal és szállítmányozással foglalkozott;

–  az összes áruszállító kamionsofőrt (a nyomozásnak ez volt a legnagyobb léptékű és legérthetetlenebb művelete; a szállítások több éven át tartottak, nyilvánvaló, hogy ezek sok-sok, különféle gépkocsin történtek; az ügy iratainak tanúsága szerint az FSZB segítségével a sofőröket az egész ország területén felkeresték úgy, hogy voltak köztük luganszki lakosok is, ahol akkortájt harci cselekmények zajlottak);

–  a Glavpodpiszka minden szállítmányozási alvállalkozóját, akikből sok volt (például ha a küldeményt Pity-Jahba kellett eljuttatni, és szerződésem volt, mondjuk, egy Ivanyutyin nevű egyéni vállalkozóval, Ivanyutyinból pedig sok él az országban, na, őket mind behívták a helyi nyomozó hatósághoz);

–  gyerekkori barátaimat (ez kezdett nagyon furcsává válni; már-már azt hittem, sorra kerül egykori óvodám vezetőnője is; kissé megkönnyebbültem, amikor értesültem róla, hogy Ravila Halinovna nemrégiben örök nyugalomra szenderült, így nem kell majd pironkodnom előtte).

Mindezt elképesztő mennyiségű irat előkerítése kísérte. A bűnügy vizsgálatának végső szakaszára 139 akta gyűlt össze, amelyek 95 százaléka fuvarlevelekből állt, bizonyítandó a szállítások megvalósulását. Meglehetősen mulatságos elem, tekintve, hogy végül azért ítéltek el, mert pénzeket vettem át, de semmit sem szállítottam cserébe.

Egy házkutatás során a posta egyik munkatársának irodájában lefoglaltak egy számítógépet, benne a címek és a tervezett szállítások adatbázisával, ami egy érthetetlen információhalmaz, illetve csak egyes postai alkalmazottak számára érthető. Enélkül azonban lehetetlen elindítani és célba juttatni a postai küldeményeket, s csak a véletlen mentette meg az ország legnagyobb válogatóközpontját az összeomlástól – no meg a biztonsági másolat.

A szüleim mukahelyét és a bátyám lakását is többször átkutatták, de hozzám valamiért nem látogattak el. Emlékszem, egyszer a Yandexről értesültem róla, hogy zár alá vették minden vagyonunkat. Így a bankszámlámat is, rajta 100 014 rubellel. Mindezt a megfelelő engedély, pontosabban a korlátozó határozat nélkül (amit csak néhány napra rá kaptunk kézhez). Az egyedüli információforrás a nyomozó hatóság sajtószolgálata volt. Úgy gondoltam, hogy a bank alighanem csak huszonnégy óra múlva teljesíti a rendelkezésben foglaltakat. Mivel a bejelentés délután hangzott el, elsétáltam a pénzkiadó automatához, és minden további nélkül felvettem százezer rubelt, nagylelkűen tizennégy rubelt hagyva a számlán (igazából ennyit ki sem ad a gép). Úgy fél év múlva a bank értesített róla, hogy tartozom a zárolt számla kezelési díjával. Mit sem törődve a megjegyzéssel, hogy erre az e-mailre ne válaszoljak, írtam valami olyasmit: „Menjetek a francba, kérjétek a pénzt Putyintól!” Többé nem háborgattak.

A nyomozó hatósághoz havonta kettő-négy alkalommal látogattam el az ügyvédemmel, azért, hogy megismerkedjünk az értelmetlen szakértői véleményekkel vagy még értelmetlenebb eredményeikkel. Mellékesen megjegyzem, annál kevésbé hatékony beléptetőrendszerhez nem volt szerencsém, mint amilyennel a nyomozó hatóságnál találkoztam. Kezdődött azzal, hogy a recepción a néni egy kezdő kötéltáncos sebességével bepötyögte a számítógépbe az igazolványom adatait, majd ugyanezeket bemásolta egy füzetbe. Ezt követően ugyanezt tette a néni mellett ülő biztonsági őr is. A „vendégeket” csakis az őket beidéző nyomozó fogadhatta. Egyébként ezt a bátyámnak köszönhetően vezették be: egyszer, útban a nyomozó irodájához, lefényképezte a helyi dolgozók dicsőségtábláját, és kirakta a Twitterre. Attól fogva a látogatókat nem engedték fel kíséret nélkül az irodákba.

A belépőcédulát persze az ügyfelet fogadó nyomozó nem hozhatta le, azt valami irodában állították ki. Az előtér, ahol a kihallgatásra beidézettek várakoztak, alig tíz négyzetméteres volt. Rejtélyes okoknál fogva mindenkit nagyjából ugyanarra az időpontra rendeltek be. Az csak természetes, hogy hol az iroda nem adta ki a jegyzéküket, hol a nyomozó szúrta el a papír kitöltését, hol elvétették a neveket. Légkondicionálás híján forró nyári napokon a szobát betöltötte a düh, a félelem, a kétségbeesés és a verejték barátságtalan szaga. A verejtéké volt a legáthatóbb.

Egyszer, egy nyári napon különösen sokat kellett várnunk arra, hogy fogadjanak. A nyomozó, Okudzsava[3] druszája idegesen viselkedett. Kérdésemre, sokáig fog-e tartani, azt felelte: – Ma igen. – Ügyvédem egy alkalmas pillanatot kihasználva megsúgta, hogy valószínűleg házkutatásra készülnek nálam, mire én azt feleltem, hogy a nálam lévő táska (benne a notebook és egy csomó fontos holmi) meg a telefonom semmiképp sem kerülhet hozzájuk. Ügyvédem, aki egykor maga is nyomozó volt, és dörzsölt fickó, kimérten bólintott, jelezve, hogy megértette.

Igaza lett mindenben. Bemutatták a házkutatásról szóló határozatot, és közölték, hogy megyünk a lakásomra. Csakúgy, mint az irodámban tartott házkutatás alkalmával, a nyomozó első dolga most is az lett volna, hogy megmotozzon. De a mi nyomozónk trehány volt, és a motozás elmaradt. Egyszerűen csak elhagytuk a Központi Nyomozó Hatóság épületét.

NYOMOZÓ: Na, mivel megyünk?

ÜGYVÉD: Én Oleggel, az én kocsimmal, maga meg ahogy akar.

NYOMOZÓ: Nem, én magukkal megyek.

ÜGYVÉD: Nem, én nem szeretném, hogy maga az én kocsimba üljön.

Ebben a szellemben vitatkoztak. Elméletileg az ügyvédnek volt igaza. Nem voltam letartóztatva, úgy utazom, ahogy akarok. A nyomozó felhívja a főnökét, az beleordítja a fülébe, hogy de, igenis menjen velünk, a purparlé folytatódik. Azután az ügyvéd előáll egy trükkel. Így szól: – Rendben, velünk jöhet, de cserébe a főváros elhagyásának tilalmát kiterjeszti a Moszkvai terület egészére.

A rám rótt tilalom Moszkvára korlátozta a mozgásomat (részben ezért sem tudtam törvényesen felkeresni a szüleimet; ha mégis megtettem, az illegális volt, és végigcidriztem az utat).

A nyomozó ismét hívja a főnökséget, vázolja a javasolt ügyletet, jóváhagyják (egyébként a tilalmat végül nem oldották fel), mindenki elégedett, a nyomozó megkönnyebbülten letörli homlokáról a verejtéket, és beszáll a kocsiba. Az ügyvéd előtte beteszi a csomagtartóba a táskáját, én is az enyémet, vele mindazt, ami a zsebemben van. Innentől minden holmi az ügyvédé, nem képezheti kutatás tárgyát.

A sikeres tárgyalástól a nyomozó euforikus hangulatba kerül, mit sem vesz észre. Száguldunk délnyugat felé, útközben cikizzük a nyomozót, az duzzog. Egy óra múlva megérkezünk; gyanútlanul lépek a kaputelefonhoz, biztos vagyok benne, hogy a feleségem, aki második gyermekünkkel várandós, otthon van. Csöngetek. Még egyszer csöngetek. Sehol senki.

NYOMOZÓ: Nincs otthon senki.

ÉN: Biztos, hogy a feleségem otthon van.

NYOMOZÓ: Nyissa ki a saját kulcsával.

ÉN: Nincs kulcsom.

NYOMOZÓ: A saját lakásához nincs kulcsa?

Én: Minek, ha egyszer az asszony otthon van?

(A kaputelefon búgó hangokat ad ki.)

NYOMOZÓ: Nincs otthon senki.

ÉN: Ideadná a telefonját?

NYOMOZÓ: Hol a magáé?

(Pislog.)

ÉN: Honnan veszi, hogy van telefonom?

(Viszontpislogok.)

A nyomozó átadja a telefonját. Hívom a nejemet. Az előfizető nem kapcsolható. Tudatom ezt a nyomozóval.

NYOMOZÓ: Hívjuk a katasztrófavédelmet, feltörjük az ajtót.

ÉN: Ne heveskedjen, anélkül is megoldjuk.

Lázasan töröm a fejem, mit lehetne tenni, és eszembe jut, hogy a nagynénémnél, aki két lépcsőházzal odébb lakik, van egy tartalék kulcs. Bármilyen furcsa, eddig házkutatást sem tartottak nála és nem is hallgatták ki, ezért a biztonság kedvéért azt mondom, az egyik szomszédnál vannak a pótkulcsok. A nyomozó egyre idegesebb. Elindulunk a kulcsokért, én, az ügyvéd és most már két nyomozó (időközben befutottak páran). További hármat hátrahagyunk őrködni, míg visszaérünk.

Felcsöngetek a nagynénémhez. Semmi válasz. Nem túl meglepő: hétköznap volt, délután három óra. Ekkor, mintegy varázsütésre feltűnik a nénikém, hazafelé tart. Örömmel üdvözlöm. A fura társaság láttán gyanakvóvá válik. A nyomozó rendkívül éberen figyel. Átveszem a kulcsokat, indulok kinyitni a lakásomat. A kapuval és az első zárral minden simán megy. A második zárat pár nappal korábban ki kellett cserélni, mert feltörték, ahhoz nincs kulcsa a nénikémnek. Ez akkor jut eszembe, amikor már nyitni próbálom, és azonnal közlöm is a nyomozóval. Erre megint kijelenti hisztérikusan, hogy hívja a katasztrófavédelmet.

– Ne heveskedjen, megoldjuk – mondom neki. Átveszem tőle a telefonját, és hívom a nejemet, aki épp akkor lép ki a metróból – a nőgyógyásznál járt (a metróállomás körülbelül ötszáz méterre van).

ÉN: Szia, házkutatás van nálunk, de nem tudunk bemenni a lakásba. Oleg vagyok.

VIKO: Szia, és mi van a te kulcsaiddal?

ÉN: Minek a kulcs, ha az asszonyka otthon van?

VIKO: Rendben, mindjárt ott vagyok.

ÉN: Csak ne rohanj, légy tekintettel a babára.

NYOMOZÓ (elcsukló hangon): Hívom a katasztrófavédelmet.

ÉN: Légyszi, próbálj meg még a katasztrófavédelem előtt hazaérni!

VIKO: Kérsz valamit a boltból?

A katasztrófavédelmet végül kihívták, de Viko megelőzte őket, és az egész díszes társaság enyhén felfokozott idegállapotban bezsúfolódott a lakásba, menet közben beszerezve két tanút. A lakásunk alapterülete (erkéllyel együtt) negyvennyolc négyzetméter, ezért helyszűkével küzdünk, és általában fülledtség van. A konyha például olyan parányi, hogy ha át akarom adni a sót az egyik végéből a másikba, fel sem kell állnom a székről. Akármelyik oroszországi helyettes miniszter igencsak mókásnak találná ezt a lakást.

Az egész házkutatás tulajdonképpen a nagyszobára összpontosult, amelyben állt egy szekrény, egy íróasztal, rajta néhány notebook és pár doboz, tele iratokkal (hazavittem a melót). A nyomozók ismét feljegyezték az iratokat, lefoglaltak egy csomó, jó ég tudja, honnan előkerült pendrive-ot. Akadt kedvező mozzanat is: az egyik zakómban rátaláltak az elveszettnek hitt készpénzemre. Igaz, rögtön el is kobozták. Azóta sem tudom kiverni belőlük. Annak ellenére, hogy mindenféle vagyonzárlatot pár éve érvénytelenítettek.

Az egyik tanú érdeklődött, mit műveltem, és hogy mit keresnek. A nyomozók hallgattak. Amikor nekem tette fel ugyanezt a kérdést, azt feleltem: – Beszélik, hogy elloptam ötvenmilliót. Biztos azt keresik. – A tanú körbehordozta a tekintetét a szobán, és dünnyögött valamit arról, hogy sikerült kimeríteni az elmebaj témáját.

A procedúra kellős közepén a szobát egy villanás ragyogta be. Viko felvette a telefonjával a házkutatást, és néhány perc múlva a bátyám néhány millió Twitter-követője már láthatta is a felvételt. Újabb néhány perc elteltével az egyik követő – mellékállásban a nyomozás vezetője – telefonált, és lehordta a nyomozót. Vikótól elvették a telefonját, és a nyomozó úgy döntött, hogy az enyémet is elkobozza. Következett a beszélgetés köztem, a nyomozó és az ügyvéd között az előszobában, melynek alapterülete úgy két négyzetméter.

NYOMOZÓ: Hol a telefonja?

ÉN: Nekem nincs telefonom.

NYOMOZÓ: Adja át a telefonját!

ÉN: Mondom, hogy nincs telefonom.

NYOMOZÓ: El kell koboznom a telefonját.

ÉN (az ügyvédhez): Nem értem, mit akar tőlem.

ÜGYVÉD (a nyomozóhoz): Védencem szeretné megtudni, mit kíván tőle.

NYOMOZÓ (az ügyvédhez): El kell koboznom a telefonját.

ÜGYVÉD (hozzám): Azt mondja, el akarja kobozni a telefonját.

ÉN (az ügyvédhez): Nincs telefonom, kérem, tudassa ezt vele.

ÜGYVÉD (a nyomozóhoz): Védencem azt kéri, közöljem önnel, hogy nincs telefonja.

Miután visszakaptam a telefonomat az ügyvédemtől, kiderült, hogy rengeteg, ismeretlen számról érkezett nem fogadott hívásom volt. Némelyiket visszahívtam, és amikor szerkesztőségek telefonközpontja válaszolt, rájöttem: ez maga a hírnév. Egy időre komoly népszerűségnek örvendtem a médiában. Újságírók megkaparintották a telefonszámomat.

A postán szintén feltűnést keltett az eset. Először is, nem mindenki tudta, hogy nem névrokona, hanem közvetlen családtagja vagyok a nép ellenségének. Több tucatszor kellett végighallgatnom: „Te tényleg a Navalnij testvére vagy?” Azután meg az ügy nagy hírverést kapott, és minden cikkben megemlítették a postát. Épp ekkortájt váltották le az Orosz Posta korábbi vezetőit, ezért a Gonosz Birodalma számára az információs háttér nem volt valami kedvező: a YouTube-on keveredtek a vonatokról kihajigált csomagokról készített fotók a repülőtereken kialakult hallatlan küldeménytorlódásokkal. A torlódásokban semmi szokatlan nem volt, minden év végén előfordultak, de most minden híroldal beszámolt róluk (Arkagyij Dvorkovics[4] így ismertette meg a néppel a nemzeti posta ügyeit). A rólam szóló hírekben a postai PR-osok véleménye szerint az Orosz Postát semleges módon emlegették, és az említések mennyisége őrjítően nagy volt, ezért viccesen még meg is dicsértek a vállalatról folytatott diskurzus könnyed kiigazításáért.

Meglepő módon nem rúgtak ki a postától. A biztonságiak elemezték a nyomozó hatóságtól származó információkat, de bűncselekménynek persze nyomát sem lelték bennük, arra utaló jeleket még kevésbé, hogy bármi is sértette volna az Orosz Posta érdekeit. A nyomozó hatóság levelet írt a vezetőségnek, követelve, hogy világítsanak át és menesszenek, mert gazember vagyok, és csaló. Erre elég részletes választ kaptak, miszerint személyemmel szemben nem merültek fel kifogások, sőt felelősségteljes munkatársnak neveztek.

Ám ez nem tarthatott a végtelenségig. A jelek szerint nőttön-nőtt a vezetőségre nehezedő nyomás, és 2013. január végén a részlegemnél már egymást érték az ellenőrzések, amelyek természetesen minden létező szabály többrendbeli áthágását állapították meg, és feltárták az előírt normák folyamatos megsértését.

A postán töltött évek során komoly jártasságra tettem szert a bürokratikus eljárások alkalmazásában, úgyhogy váltakozó sikerrel folytathattam volna a harcot az efféle ellenőrzésekkel és az ezeket vezető revizorokkal szemben is. Csakhogy egyrészt a végeredményt előre lehetett látni, másrészt nemcsak én, hanem a részleg teljes személyzete is az érdemi munkavégzés helyett a támadások kivédésével volt elfoglalva. Úgy döntöttem, megszabadítom a postát terhessé vált személyemtől; felmentésemet kértem, és a háromhavi felgyülemlett szabadságomat kiélvezve nyáron távoztam.

Alapvetően sajnálom is egy kicsit. Tetszett a munka a postánál. Olyan érzésem támadt tőle, hogy el lehet érni egyfajta általános javulást, amitől mindenkinek jobb lesz. Nehogy azt gondolják, hogy a közjót tartottam szem előtt. Az ostoba becsvágy hajtott. Habár várjunk csak, romantikussá kell tenni a képet rólam, ha már egyszer én vagyok a könyv főhőse. Ebből a szempontból igenis, kizárólag a társadalom javáért munkálkodtam.

TARTALOM

Bevezetés

A post

Az eljárás megindítása

A nyomozás

1  Az Alekszej Navalnij és Pjotr Oficerov ellen folytatott büntetőeljárás a Kirovlesz állami vállalatnál történt sikkasztás miatt abban az időben, amikor A. Navalnij a Kirovi terület kormányzójának, Nyikita Belihnek a tanácsadójaként dolgozott. (A szerk. megjegyzése.)

2  Jehova tanúi. (A szerk. megjegyzése.)

3  Bulat Okudzsava orosz költő, író, dalénekes (1924–1997). (A szerk. megjegyzése.)

4  2012 májusától az Orosz Föderáció miniszterelnök-helyettese. 2018-as lemondása után számos botrányos történetben érintett, amelyeket a korabeli orosz sajtó részletesen tárgyalt. (A szerk. megjegyzése.)