Hannah Nicole Maehrer: Apprentice to the Villain

Copyright © 2024 by Hannah Nicole Maehrer

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Nicole Maehrer: Apprentice to the Villain

Red Tower Books, Entangled Publishing, LLC, 2024

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-650-746-4 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Elizabeth Turner Stokes

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Fivéreimnek, Averynek, Jake-nek és Bennek, amiért a legnehezebb pillanatokban is könnyítettetek a lelkemen, és minden egyes alkalomért, amikor közöltétek, hogy bűzlök. (Tudom, ez csak kód volt a szeretlekre.)

És mindannyiótoknak: íme az én elképzelésem arról, milyen is lenne egy morálisan szürke fantasy-gonosztevő tanítványának lenni.

A Gonosz tanítványa egy sírva nevetős fantasy-románc az iroda padlóján guruló levágott ujjakkal és gyilkosságokat strigulázó táblával, melyre ebben a negyedévben egyetlen vonás sem került. Éppen ezért a történet olyan elemeket tartalmaz, melyek nem mindenki számára tolerálhatóak, beleértve a családon belüli elidegenedést, veszélyes helyzeteket, csúnya beszédet, csatározást, erőszakot, vért, halált, kínzást, sérülést, bebörtönzést, betegséget, égést, vízbe fulladást, véletlen mérgezést és alkoholfogyasztást. Kérjük azokat az olvasókat, akik érzékenyek lehetnek az efféle témákra, legyenek óvatosak.

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt…

Teljesen átlagos nap volt, eltekintve attól, hogy A Gonosz teste lángokban állt. Evie Sage első munkahete rémesnek bizonyult – legalábbis Trystan Maverine számára. Az előtte álló gyertyáról viasz csöpögött az éppen olvasott pergamenre, elkerülve a gyertyatartó keskeny peremét. Grimaszolva meredt rá. Dacossága arra a nőre emlékeztette, akit a Hikori Rengeteg mélyén bérelt fel, amikor épp ömlött belőle a vér, és már azt sem tudta, kicsoda.

Kiváló alkalom, hogy életbe vágó döntéseket hozzon egy új alkalmazott kapcsán.

Mentségére legyen mondva, Trystan biztos volt benne, hogy a lány azonnal fel fog mondani. De ez a nő hajthatatlannak bizonyult. Mindent bevetett, a vérontást is beleértve – nem riadt vissza a gyilkosságtól sem. De még a lány asztalán elhelyezett holttest sem tántorította el sem őt, sem azt az átkozott mosolyát. Nem számított, milyen feladatokkal bombázta, miféle veszélyes vagy undorító helyzetekbe kényszerítette, a lány mosolygott. Ami még rosszabb, nem tágított. Kitartó jelenléte olyan érzést keltett A Gonoszban, melyet nem tudott hová tenni.

Megérezte, amikor ott állt mellette, úgy izzott, akár egy pislákoló fényfüzér. A fénysugár, melyről képtelen volt levenni a tekintetét, mintha szó szerint, fizikailag magára irányította volna minden gondolatát. Akkor sem hagyhatta, hogy a lány elterelje a figyelmét. Ehelyett elmélyülten bámulta ónix íróasztalát, melyre újabb viaszcsepp hullott. Idegei pattanásig feszültek, közel volt hozzá, hogy robbanjon, akár a meggyújtott kanóc a puskaporos hordó közelében.

A kezében tartott levelek sem segítettek. Átkozott nemesek. Újabb meghívás Lord Fowlertől, a birodalom egyetlen nemesurától, aki hajlandó volt üzletelni A Gonosszal. Ami előnyére vált volna, ha a lord nem küld neki következetesen vacsorameghívásokat. Ennyi erővel dinamitot is küldhetett volna. Szerencsére a papírra vetett kedvességet könnyű volt figyelmen kívül hagyni. Azt azonban már határozottan kevésbé, amikor a kedvesség forrása mindössze három lépésnyire volt tőle, mosolygott és… te jó ég, dudorászott?

Senkinek nem lenne szabad ilyen derűsnek lennie. Természetellenes.

Trystan fontolóra vette a lehetőségét, hogy asszisztense valójában talán nem is ember – inkább valamiféle mániákus naptündér, akit ez idáig elkerült a sötétség. Ráadásul sajnos természetellenes kedélye másra is átragadt. Fertőző energiája gyorsabban terjedt az irodában, mint a Rejtélyes Kórság, mely az elmúlt évtizedben szedte áldozatait Rennedawn-szerte. Úgy tűnt, Trystan volt az utolsó, akit nem érintett meg a lány fénye. A dolgozói boldogabbnak tűntek, az ólomüveg ablakokon ábrázolt gyilkosságok kacagtatóbbnak; sőt, még az őrei is barátságosabbnak, kevésbé vérszomjasnak.

Aznap reggel szemtanúja volt, amint az egyik gyakornok szökdécselve szelte át az irodát. Ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Sage ismét dudorászni kezdett a szoba túlvégében. Legszívesebben megragadta volna a lány vállát, és követelte volna, hogy mondja el neki, miért nem képes kiapadni kellemes érzelmeinek végtelen kútja. A lány tovább trillázott, mire Trystan szeme megrándult. Tévedett. Ez volt az utolsó csepp.

Elfordult a levelektől, már nyitotta volna a száját, hogy leszidja, de a lány álomszerű látványa belefojtotta a szót. Sage a szélesre tárt ablaknál bámészkodott, profilját bevilágították a hold és a csillagok. Az éjszakai levegő belekapott sötét tincsibe, azt az illúziót keltve, mintha repülne. A Gonosz a lány orrának kecses ívét bámulta, mondhatni… elbűvölten?

Ez nem mehetett így tovább.

Elszakította a tekintetét a lánytól, aztán felmordult:

– A papírmunka nem végzi el önmagát, Sage. – Vicsorogva bámult, érdes ujjai végigcsusszantak a pergamen sima felületén, miközben úgy tett, mintha a lapokat rendezgetné. Az íróasztalára ejtett hulla talán nem volt elegendő, hogy megtörje a lányt, de az éjszakába nyúló papírmunka megteszi majd a hatását.

Sage arca bukkant fel a szeme sarkában, ahogy az íróasztalához közeledett. Orrát ráncolva Trystan felé hajolt, fekete fürtjei a vállára hullottak.

– Pedig az aztán remek lenne! – ragyogott a főnökére.

Trystan úgy érezte, menten rosszul lesz.

Nagyokat köhintve, a lelkében szétáradó melegségtől viszolyogva visszanézett az íróasztalára, meg a rajta trónoló Kingsley-re, egyik legrégebbi barátjára és hűséges társára az elmúlt közel egy évtizedben. Az egykoron emberi herceg volt az oka, hogy Trystan egyáltalán ebben a kalamajkában találta magát. Kingsley szeszélyes sétái egyenesen a királyi gárda karjába vezették a kétéltűt, ami Evie Sage-et pedig egyenesen Trystan karjába taszította, szó szerint. Még mindig érezte a lány testének melegét, ahogy hozzásimult; a hajának rózsaillata volt.

A bajkeverő béka koronája jelen pillanatban bizonytalanul billegett a fején, miközben felemelte a tábláját, rajta az írással: CSINOS.

– Szerinted én nem tudom? – Trystan morogva kikapta a jelzést a koraérett varangy apró, úszóhártyás lábából, majd mielőtt Sage megláthatta volna, betűkkel lefelé az asztalra csapta.

– Miről nem tudsz, uram? – kérdezte a lány. A fenébe!

– Hogy az álmodozásod hátráltat minket a feladataink időszerű elvégzésében – morogta átható tekintettel Kingsley-t méregetve, aki épp apró fejét rázta. Nem hagyom, hogy egy átkozott kétéltű parancsoljon nekem.

Sage gyakorlatilag visszalibbent az íróasztalához, világos szemében huncutság és őszinteség keveréke csillant.

– Nem álmodoztam. Kívántam valamit. – Élénkzöld, apró virágokkal borított szoknyája táncolt körülötte, ahogy boldogsága teljes erejével a főnökére nézett.

Trystan kis híján leszegte a fejét.

Ám figyelmét inkább a lány megjegyzésére irányította.

– Egy kívánság?

Sage leült a vele szemben lévő új székre, kisimította arcából a fürtjeit, felkapott egy köteg papírt, és rendezgetni kezdte.

– Hát még senki sem mondta neked, hogy a csillagok meghallgatják az ember kívánságait? – kérdezte álmélkodva, mintha inkább Trystan lenne a furcsa.

– Efféle leckével sosem találkoztam az iskolában – válaszolta A Gonosz szárazon, azzal visszafordult Dicstelen Őrsége vezetője, Keely jelentése felé.

A lány szemöldöke ráncba szaladt.

– Ó, nem, nem az iskolában tanultam a csillagokról. Hanem édesanyámtól és a családjától. Vale bácsikám igazi szakértő volt. Az unokatestvéremmel, Helenával egész nyarakat töltöttünk a csillagok tanulmányozásával. Éjjelente a fűben feküdtünk, és az éghez beszéltünk. Jó móka volt. – Felhőtlen tekintete hirtelen a távolba révedt, a mosolya megingott, ha csak egy másodpercre is. De Trystan észrevette. Különös.

Persze a lány folytatta a csacsogást, úgy tűnt, ösztönösen.

– Az iskolában sosem voltak ennyire izgalmasak az óráim, mégis hiányzott, miután otthagytam.

A Gonosz az asztalra csöpögött gyertyaviaszra szegezte a tekintetét.

– Az oktatásod nem szerepelt az önéletrajzodban.

Evie válasza erőltetett fesztelenséggel csordult le az ajkáról.

– Miután édesanyám eltűnt, nem járhattam többé iskolába. Apámnak megvolt a maga munkája, és valakinek otthon kellett maradnia a kishúgommal.

Ne faggasd! Úgysem számít.

– Hány éves voltál? – kérdezte. A pokolba is!

Hallotta, ahogy a lány kezében lévő papírok megzizzennek. Biztosan keményen markolta azokat.

– Tizenhárom.

A Gonosz mellkasa összeszorult.

Kingsley ekkor újabb táblát tartott a magasba, amit egyértelműen neki szánt. A béka egyenesen az arcába tolta: SEGGFEJ.

– Sage, én… – De elharapta a mondatot. Egy bocsánatkérés egyensúlyozott a nyelve hegyén. Bocsánatkérés? A Gonosz senkitől sem kért bocsánatot. Már a puszta késztetés is annyira megdöbbentette, hogy szorosan összezárta az ajkát.

A lány vezetékneve kínosan lógott a levegőben. Trystan összegyűrte a levelet, és a szemetesbe hajította, hogy a tekintete még véletlenül se kalandozzon a lány felé, de hiába.

Asszisztense szokásos derűs ábrázata helyén elborzadt arckifejezés ült, de amint elkapta főnöke kényelmetlen tekintetét, rémülete azonnal szégyenlős mosolyra váltott.

– Ó… ó, elnézést. Általában nem szoktam ennyit beszélni.

Nos, ez elég távol állt a valóságtól. Csupán az elmúlt hét napban többször hallotta beszélni a kis tornádót, mint bármely ismerősét valaha is, és riasztó módon minden egyes szóra emlékezett.

– Szerintem hazudsz – vetette oda Trystan mogorván, és kicsit sem kedvesen.

– Az egyszer biztos – vágta rá a lány közönyösen, de elkuncogta magát. – Már ami a beszédet illeti, de valóban sajnálom.

Ott volt az a napsütötte nyíltság. Olyan gyorsan képes volt bocsánatot kérni. A lány szájából olyan egyszerűnek tűnt.

– Semmi baj – morogta A Gonosz.

A lány arca felderült, mire Trystan sűrű pislogások közepette eltűnődött. Vajon ez az ő műve volt?

– Biztosan azért, mert kezdem jól érezni magam a társaságodban – jegyezte meg az asszisztense. Istenekre, ez a nőszemély olyan volt, akár a nap. Már ahhoz is sötétített szemüvegre volt szükség, hogy ránézzen.

Trystan hunyorogva ráncolta a homlokát.

– A jókedv teljességgel elfogadhatatlan ebben az irodában. Ez esetben talán mégis bocsánatkérés szükségeltetik.

A lány az ajkába harapott, de így sem tudta visszafogni szája görbületét. Az ablak felé fordult, azon túl is a legfényesebb csillag felé. Vágyakozva.

Ez már túl sok volt Trystannek. A lánynak el kellett tűnnie. Most azonnal!

Mielőtt azonban elijeszthette volna, asszisztense visszanézett rá, arcára rózsás pír költözött. Aprócska ujjai meglazultak a kezében tartott papírokon, és nyílt őszinteségével azt mondta:

– Igazán sajnálom. De ez az igazság. Még sosem volt ilyen jó munkahelyem.

A Gonosz mormogva szitkozódott. Mintha ütést mértek volna a fejére, ráadásul olyan erővel, hogy kis híján hátratántorodott. Megrántotta a gallérját, nehogy megfulladjon.

Végre rájött, mi az a titokzatos érzés, mely a lány elé állított minden egyes próbatétel után jelentkezett a szívében. Azután, hogy Sage mosolyogva teljesített minden rábízott feladatot. Megkönnyebbülés.

A Gonosz szíve hevesen kalapált, jelezve az érzésben rejlő veszélyt, mégis vett egy nagy levegőt, és így válaszolt:

– Igazán… örülök, hogy így gondolod. – Felállt, és kivette a papírokat a lány kezéből, aki készséggel engedelmeskedett. – Mára elbocsátalak, Sage. Azt hiszem, eleget kínoztalak.

A lány tekintete az iroda ajtajára villant, aztán csípőre tette az egyik kezét, és felvonta a szemöldökét.

– Nem hiszem, hogy odalent a tömlöcben senyvedő gaztevők egyetértenének veled, uram.

Trystan fuldokolni kezdett, és a mellkasára csapott, hogy elfojtsa a rátörő nevetést. Megdöbbentette, milyen hatással van rá a lány. Ehelyett kemény vonallá préselte a száját.

– Hacsak nem akarsz csatlakozni hozzájuk, azt javaslom, távozz!

Sage ismét az orrát ráncolta, aztán az ajtó felé vette az irányt, de megtorpant, és kibámult az ablakon, mintha vonzaná őt a gyöngyházfényű csillogás, mely visszatükröződött a lány szemében.

A Gonosz nem tehetett róla; fogalma sem volt, miért, de tudnia kellett.

– Mit kívántál? – A szavai reszelős suttogásként hagyták el az ajkát.

A lány szembefordult vele, így hátrált lassan az ajtóig, majd hátranyúlt, és megragadta a kilincset. Arca ellágyult, amitől A Gonosz csontjai kocsonyává váltak.

– Majd szólok, ha valóra válik.

Az ajtó finoman becsukódott mögötte, és Trystan szeme sarkában ismét felragyogtak a csillagok. Gúnyosan rájuk sandított, az íróasztalához csörtetett, és a legfelső fiókban kezdett kotorászni a szólítókristályát keresve. Kívánságok. Nevetséges.

A szólítórubint, mint a birtokában lévő számtalan egyéb drágakövet, arra használta, hogy kommunikáljon az őrsége tagjaival. A különböző alakulatok különböző mágikusan elvarázsolt ékszereket használtak, elsősorban státusztól függően, ám ez a helyzet határozottan megkívánta a rubinosztagot. A leghalálosabbat. A kedvencét.

Gyorsan kiadta a parancsot, hogy valaki kövesse Sage-et a sötétben, és bizonyosodjon meg róla, hogy épségben hazaér. Sok veszély leselkedett a Hikori Rengetegben, csak arra várva, hogy az asszisztenséhez hasonló fiatal leányokba mélyeszthesse a karmát, és Trystan már egy teljes hetet fektetett a lány képzésébe. Nem hagyhatta, hogy kárba vesszen az ideje.

Nem hagyom, hogy a lány kárba vesszen.

Elvégre mi haszna volt egy asszisztensnek… holtan?

Első fejezet

A lovag

Evie Sage halott.

A lovag szavai visszhangot vertek a királyi palota hatalmas előcsarnokában, gyászosan ide-oda verődve a pazar falak között.

Benedikt király leszegte a fejét, makulátlan keze egy nyitott könyv lapjaira simult. A széles ablakon át beáradó napsugarak megcsillantak az ezüstös lapokon, melegétől a szoba fullasztóan meleg és fülledt lett. A lovag feszengett szűk páncélja alatt, de amikor a király felkapta a fejét, mozdulatlanná dermedt.

Hiba volt idejönnie.

Benedikt becsukta a könyvet, a nap fénye is elhalványult kissé, mintha csalódott volna. A király lassan felemelkedett a székből, ajkán együttérző mosoly játszott.

– Nagy kár – mondta, és végigsimított homokszín tincsein. Ősz szálak alig csíkozták, ami váratlan volt egy a királyhoz hasonlóan előrehaladott korú férfi esetén. – A Gonosz megrontotta szegény párát. Bár azt hiszem, a maga módján kegyes halált halt. Nem lehet megmenteni valakit, aki ily közel merészkedett a sötétséghez. Most végre békére lelhet. – A király mosolya meglehetősen önelégült volt.

Gyűlöllek.

A lovag keze ökölbe szorult, de kiengedte, mielőtt a másik férfi észrevehette volna. Bólintott.

– Ön mindig oly irgalmas, felség. – A szavak égették a nyelvét.

Benedikt összeszűkülő szemmel az egyik kipárnázott karosszék felé intett.

– Kérlek, foglalj helyet! A palotába vezető utad bizonyára fárasztó lehetett. Hogy van Sir Ethan? Melletted volt, míg elvégeztétek a munkát, nem igaz?

A lovag óvatos léptekkel a vörös bársonyszék felé indult; a párna megadta magát, ahogy leereszkedett rá. Csupán zöld írisze látszott ki sisakja alól, ahogy óvatosan helyreigazította feljebbvalóját:

– Sir Nathan, felség.

– Á, igen! Sir Nathan. – A király kuncogott.

A lovag nyersen odavetette:

– Halott.

A király szemöldöke felszaladt.

– Ó?

A lovag pontosan úgy ejtett ki minden szót, ahogy azt előre begyakorolta.

– Attól tartok, Otto Warsent kissé elvakította a vérszomj. Magam végeztem vele, miután Sir Nathan ellen és ellenem fordult. – Büszke volt rá, hogy sikerült meggyőzően előadnia a hazugságot.

A király nem tűnt szomorúnak, ami senkit sem döbbentett meg – legalábbis a teremben egész biztosan nem.

– Nagyszerű. Minél kevesebb elvarratlan szál, annál jobb. Remélem, gondoskodtál Warsen holttestéről.

A lovag ajka megrándult a sisakrostélya alatt, hisz tökéletesen emlékezett, hogyan is… gondoskodtak Mr. Warsen fejéről.

– Igen, királyom.

Újabb verejtékcseppek gyülekeztek a lovag tarkóján. Tudta, melyik kérdés következik ezután.

– És Evie Sage holtteste? Láthatnám?

Az ablakon beáramló kósza napsugarak végigszánkáztak a lovag kézfején, melyet friss pár kesztyű fedett. Sehol egy vérfolt. A fény megnyugvást adott neki, amikor így szólt:

– Attól tartok, a vajákosoknak időre lesz szükségük, hogy befoltozzák a sebeit, és szalonképessé tegyék, ahogy azt felséged kérte. Kéretik felséged jóindulatát, hogy ne zavarják őket, amíg dolgoznak.

Ezt néma csend követte. A lovag visszatartotta a lélegzetét, nehogy a király észrevegye fel-le liftező mellkasát. Szedd össze magad, parancsolta magának, mert biztos volt benne, a szíve olyan hangosan kalapál, hogy a másik könnyűszerrel meghallhatja.

Benedikt elmosolyodott; de mosolya nem érte el a szemét. Sosem tette.

– Azt hiszem, eleget tehetek a kérésüknek. Csak győződj meg róla, hogy elkészül a hétvégi nagy leleplezésig!

A lovag bólintott, lassan kifújta a levegőt.

– Igenis, királyom. – Nem kellett rákérdeznie, miféle „leleplezés”-ről beszél. Benedikt meglehetősen szívesen hencegett az eredményeivel.

És három, kettő, egy…

– A hét végén leleplezzük A Gonoszt az ország minden tekintélyes nemese előtt. – Nocsak, nem hittem, hogy eljut egyig. Őfelsége lelkes volt. Mániákus csillogás gyúlt a szemében, ahogy a hírt harsogta.

– Rendkívüli teljesítmény, királyom. – A lovag hunyorogva mosolyt színlelt. – Gratulálok.

A király hirtelen felpattant, szőrmével bélelt köpenye lobogott a háta mögött, ahogy egy könyvet hajított a lovag előtt álló kis teásasztalra, megkarcolva a fát, és megzörgetve az ezüstkelyheket, amelyekben már csak néhány csepp bor maradt. Egy pohárkával ő is elbírt volna. Vagy kettővel.

– Új korszak kezdődik szeretett Rennedawnunk számára.

A lovag szemöldöke a haja vonaláig szaladt. Ez… baljóslatúan hangzott.

A király folytatta.

– Evie Sage-et A Gonosz áldozataként fogjuk bemutatni, ezzel megszilárdítva az ellene irányuló gyűlöletet birodalomszerte. Végre egy kézzelfogható bizonyíték minden rossz cselekedetére… – A könyv borítójára mutatott, mely a szivárvány ezer színében csillogott. – Rennedawn krónikája.

A gyerekmese? A Rennedawn krónikája egy epikus mese volt Rennedawn történetéről és az elvarázsolt rímről, mely megmenti a fakuló mágiát, amit a legenda szerint maguk az istenek adományoztak a földnek; bár gyakrabban volt hallható a gyermekeiket fenyítő szülők szájából. Myrtalia kontinensén minden mágikus királyságnak megvolt a maga eredettörténete, a legtöbb persze egyformán képtelen és misztikus. A lovag korábban még sosem látta a mesekönyv eredeti, kiadott változatát, de a puccos borító sem segített abban, hogy komolyan vegye a tartalmát. A király vajon nem tudott különbséget tenni fikció és valóság között?

Talán túl szoros a koronája.

Bár azt suttogták, hogy Rennedawn királysága valóban kezdett a földbe veszni. Ha a történet igaz volna…

Vajon tényleg megalapozottak azok a pletykák?

A király felsóhajtott.

– Attól tartok, ahhoz, hogy megőrizzük a pozíciónkat mint a legerősebb mágikus királyság, óriási szívességre van szükségem.

Benedikt számtalan óriási szívességet kért már a lovagtól, és a válasz minden alkalommal, kivétel nélkül ugyanaz volt:

– Igenis, királyom.

– Szeretném, ha ellátogatnál a Sage családi házba, és elhoznád Nura Sage leveleit. Szükségem van rájuk, mielőtt lemegy a nap.

A lovag óvatosan felelte:

– Ahogy őfelsége parancsolja. De megkérdezhetem, mi szüksége rájuk?

– Abban reménykedtem, hogy az idősebbik Sage lány az anyjához hasonló képességekkel bír majd, de Griffin minden igyekezete ellenére, semmi hasznomra sem vált. – Benedikt megkocogtatta az állát, és színpadiasan ráncolta a homlokát. – Nos, élve legalábbis. – A lovag ábrázata közömbös maradt. – Mindenesetre a levelek segítenek majd megtalálni Nurát. Évek óta senki sem látta.

A lovag hangja alig volt több suttogásnál.

– És a fiatalabb Sage lány?

A király elhessentette.

– Akár halott is lehet. Elragadta A Gonosz hordája.

A tikkasztó hőség olyan fojtogatóvá vált, hogy a lovag egészen beleszédült.

– És a guivrék, felség? A leendő ivadékaik mérge? Úgy tájékoztattak, hogy felséged arra is igényt tart. Csillagfény és Sors, vagy valami hasonló?

Egy ér lüktetett a király homlokán, az arca azonban kifejezéstelen maradt. Felvette a könyvet az asztalról, s óvatosan az ablak előtt álló kristályládikába helyezte. Tiszta, szinte dallamos baritonjában megvetés zendült.

– Szerencsére a birtokomban van az az illető, aki segítségünkre lehet ebben.

A lovag tudta ugyan, kire gondol, mégis jeges borzongás hűtötte le forrongó vérét.

A Gonosz volt az.

Második fejezet

A Gonosz

AGonosznak nem a fény hiányzott. Hanem a színek.

Trystan szeme felfelé vándorolt, zúgott a feje a vele együtt sötétben rekedt többi fogoly jajveszékelésétől. A tenyere alatt a kő érdesen simult nyirkos bőréhez. Ez volt az egyetlen, ami kissé megnyugvással töltötte el a végtelen feketeségben. Olyan volt, akár a halál. A halál békesség nélkül, a sötétség fény nélkül – csupán a végtagjaiban érzett fájdalom jelezte, hogy még életben van.

A szívverése felgyorsult; nem kapott levegőt. Nem voltak rácsok, amibe kapaszkodhatna. Nem volt erő, amit megidézhetne. Mintha a hatalmát is befalazták volna, csapdába esett volna, akárcsak ő maga. De érezte, ahogy mágiája a bensőjében hajlik és kígyózik szabadság után könyörögve. Már ketten voltak.

– Elég! – Megbotlott, és a válla egy göröngyös, egyenetlen felületnek ütközött. Tégla. Hála az isteneknek. Egy fal húzódott mellette, szilárdsága megnyugtatta legnagyobb félelmével, a sötétséggel szemben. Hólyagos tenyere követte a fal ívét, körbe és körbe, de nem volt vége. Hol volt az az istenekverte ajtó?

Megállt, és mélyen beszívta a levegőt. Lélegezz, Trystan. Ki kellett jutnia innen, meg kellett találnia Sage-et. Ó, egek, Evie… Otto fogságában, fájdalmak közt…

Nem, erre most nem gondolhatott. Még nem.

Tovább követte a falat, végigtapogatva a téglákat. Egy végtelen, őrjítő hurokban találta magát. Mennyi idő telhetett el? Percek? Órák? Nem tudta megmondani.

A fáradtságtól elnehezedett és egy pillanatra lecsukódott a szeme. Mit számított egyáltalán? Kizárt, hogy ki tudna törni innen, addig biztos nem, amíg nem működik a mágiája. Már nem a király nyári lakában lévő cellájában volt; ezt a kamrát kifejezetten az ő bebörtönzésére és kínzására szánták.

Maga is érezte a helyzet iróniáját.

A reménytelenség borzalmas érzés volt, arról nem is beszélve, hogy teljességgel haszontalan. De érezte, ahogy elszivárog belőle a remény, s aznap másodszor is térdre rogyott.

Felnyögött, hiányzott neki a közöny, hiányzott, hogy elfojtsa magában az érzelmek legkisebb szikráját is. Jobb lett volna, mint a bensőjét marcangoló tűz. De ha Sage-ről volt szó, képtelen volt közömbös maradni, ezzel immár ő is tisztában volt, ahogyan azzal is, hogy nincs egyedül ebben a helyiségben. A felismeréstől felállt a szőr a tarkóján.

– Förtelmesen festesz, fiam.

Sajgó szeme mögött szinte lüktetett a düh, hiába erőlködött, hogy lássa az előtte álló Benediktet. A királynak különös szerkentyűk voltak a birtokában a sötétben való vadászathoz, Trystan első itt-tartózkodása alatt is használta azokat, hogy megkínozza őt. Egy másik életben talán csodálta volna a mutatványt, de ebben csupán arra vágyott, hogy szétrúgja a király fejét.

Reszkető lábbal felkászálódott, és igyekezett higgadt hangot megütni.

– Nos, ha jól sejtem, ez megnyugtatóan hat rád, Benedikt. Mintha tükörbe néznél.

Benedikt felkuncogott.

– Ej-ej. Semmi szükség ellenségeskedésre. Csupán azért jöttem, hogy elcsevegjünk egymással.

– Máris kezdődik a kínzásom?

Trystan tudta, hogy jön a csapás, csak azt nem, honnan. Az ököl olyan erővel csapódott a gyomrába, hogy a szuszt is kiverte belőle, a térde megbicsaklott. Az őrnek tán acélból volt az ökle? Az istenekre, ez fájt.

Benedikt ismét felkacagott. Éles fájdalom nyilallt Trystan oldalába, ahogy beszívta a levegőt. Nem érdekelte; ismerte a fájdalmat, ismerte a kínt, mely mélyebb volt az Orgona-tenger hullámainál is. Már rég megtanulta, hogy örömmel fogadja a fájdalmat, ahelyett, hogy elfordulna tőle.

Durva kezek szoros fémbilincset zártak mindkét csuklója köré, vörösre dörzsölve a bőrét, ahogy a falhoz erősített láncok ellen küzdött. A kényszerű mozdulatlanság érzése valahogy rosszabb volt a fájdalomnál is.

A király gunyoros hangon odavetette.

– Mily kiábrándító! Reménykedtem, hogy civilizált beszélgetést folytathatunk.

– Soha nem voltam túl jó a smúzolásban. – Az oldala továbbra is lüktetett. Remek. Megzúzta az egyik bordáját.

A király hümmögött.

– Akkor rátérnék a lényegre. Szükségem van a sárkánykígyópárra. Azon nyomban.

Most Trystanen volt a sor, hogy nevessen.

– És mi a bánatos békáért adnék én neked bármit is?

– Akkor talán más megvilágításba helyezem a kérést. – Trystan zizegő hangot hallott, majd a szobát halvány fáklyafény árasztotta el. Érzékeny szemét könnyek égették, és nagyokat pislogott. – Tessék. Most már tisztábban láthatsz engem.

– Borzalom. Oltsd el!

Újabb öklös a gyomrába, ám ezúttal látta a felé suhanó kezet, és felkészült rá. Az élet apró örömei.

Benediktet is láthatta a kezében tartott fáklya fényében: tökéletesen fésült haj, jól szabott ruha, amitől Trystan immár szakadt inge egészen toprongyosnak tűnt.

– Itt a lehetőség, hogy jóvátedd bűneidet, Gonosz. A sárkányviperák nélkülözhetetlenek e királyság s egész népünk jövője szempontjából. Ez az utolsó esélyed, hogy orvosold mindazt a kárt, amit okoztál.

Trystan gunyorosan felvihogott.

– És mi a helyzet azzal a kárral, amit te okoztál? – Megvetően végigmérte Benediktet, pontosan tudva, miféle haragot vált ki belőle. – Gondolom, azt hiszed, a bűneid megbocsáthatóak, amíg a sötétben követed el azokat.

A király nyelt egyet, válla megfeszült, mintha fizikailag is vissza kellene fognia magát, nehogy megpofozza A Gonoszt.

– Fogalmad sincs, mi forog kockán, te átkozott bolond!

Benedikt a beismerés határán táncolt, és Trystan érezte, hogy a férfi gunyoros ábrázata mögött ott bujkál az igazság. A büszkeség lesz a király bukása; Trystan ismerte őt, akár a hold a csillagokat és a fű a napot. Csak ki kellett húznia belőle.

– Végre utolértek a kudarcaid, Benedikt? – Trystan elmosolyodott.

A király homlokán kidudorodott egy ér, ahogy közelebb lépett, de nem elég közel.

– Nem vallottam kudarcot. Csak cserben hagytak. Először te, aztán a nőstény guivre. – Benedikt egy pillanatra elhallgatott, a szeme veszélyes elégedettséggel csillogott. – De szerencsémre ezeket a ballépéseket ki lehet javítani. Kezdve Evie Sage szegény, megtévesztett anyjával.

A lány nevének említésével túllépett egy határon. Fehéren izzó düh futott végig A Gonosz testén, elterelve a figyelmét a szavakról, az igazságról, melyet Benediktnek nem lett volna szabad felfednie.

Mit akarhatott a király Sage anyjától?

Trystan mindent elkövetett, hogy az arca kifejezéstelen maradjon, de a lány neve hallatán önkéntelenül is összerezzent. Benedikt ajka felfelé görbült a reakciója láttán; már tudta, mit jelentett számára ez a név, azok után, ahogy könyörgött érte. Milyen förtelmes, ha az ember hibáit ily nyíltan elé tárják, milyen aljasul fájdalmas.

Trystan megacélozta magát, és belement a játékba.

– Egy újszülött guivre foglyul ejtésével aligha számíthatsz a Sors jóindulatára, Benedikt. Közel egy évtizeden át rabságban tartottad a nőstényt. Ez nem maradhat következmények nélkül.

A király elmosolyodott.

– Ki mondta, hogy nem így lesz?

Trystan összeszorította a fogát, elhatározta, hogy nem fedi fel a kártyáit a király előtt. De úgy marta a kíváncsiság, akár egy veszett kopó.

Az előkelő maszk, melyet a király magára erőltetett, repedezni kezdett, miután Trystan nem szólt egy szót sem.

– Önző senkiházi vagy. – Benedikt ajka eltorzult az undortól. – A tanítványommá fogadtalak. Mindent megtanítottam neked, amit tudok; a magam képére formáltalak. Bíztam benned, hogy azt teszed, ami a legjobb ennek a királyságnak, végignéztem, ahogy küzdesz a megmentéséért… és ahogy tragikusan elbuksz.

Trystan szúrást érzett a mellkasában, a szeme mögött, de tudta, ez nem valódi. Nem kellett éreznie, ha nem akarta; az ő kezében volt az irányítás. Szipogva kipislogta a könnyet, mely kezdte elhomályosítani amúgy is fátyolos látását; a törzse fájdalmasan tiltakozott, amikor felegyenesedett.

– A királyság terrorizálása sokkal kielégítőbb érzés, mint a nemes hősiesség. Örülök, hogy sikerült levetkőznöm.

Nem fog megingatni.

– Különben is. – Trystan gúnyosan felhördült, a bensőjét elárasztó méreg új erővel töltötte el. – A magam módján segítettem neked. Én lettem a mesebeli Gonosz. Hát nem erre vágytál titokban?

Benedikt elmosolyodott, majd az ajtók felé biccentett, jelezvén az őröknek, hogy távozzanak. Nem akarta, hogy hallják, amit mondani készült. Megvárta, amíg elmentek, majd újra megszólalt.

– Sejtelmem sincs, mire célzol.

– Felforgattam az egész királyságot csillagfénymágia után kutatva, ha már elfelejtetted volna. Segítettem neked elkapni a nőstény sárkányviperát. Hagytam, hogy feltérképezd a mágiámat, csak azért, hogy ellenem fordítsd. Nem vagyok bolond, Benedikt! Tudtam, hogy minden összefügg – a kémeim hallották a Rennedawn krónikájáról szóló pletykákat. Nem szükséges tovább színlelned.

Benedikt ütésre emelte a tenyerét, de időben észrevette magát, nyelt egy nagyot, és leeresztette a kezét.

– Annyira hasonlítasz anyádra. Na persze, Arthur, gondolom, nem volt eleget a közeledben, hogy eltanuld kedélyes természetét.

A király úgy beszélt, mintha jól ismerte volna Trystan szüleit, de ezen még ráért rágódni. Csak Arthurra tudott gondolni, az apjára, akit elfogtak a király emberei, s – érezte, hogy egy kő süllyed a gyomra mélyére – tévesen azzal vádolták, hogy ő A Gonosz.

– Most, hogy megkaparintottál, biztosan elengeded Arthurt.

– Mindent a maga idejében, fiam. – Benedikt sarkon fordult, és fáklyával a kezében a fal felé masírozott, mely szétcsúszott, felfedve egy kifelé vezető nyílást. Ahogy távozott, minden fény elhalványult vele együtt, mielőtt még utoljára visszaszólt. – Az enyém lesz a guivrepár, bármi legyen is az ára.

Ahogy újra bekúszott a sötétség, Trystan hirtelen kétségbeesetten megrándult.

– Benedikt! – A király megállt a folyosón, továbbra is a hátát mutatva A Gonosznak. – Az asszisztensem rendkívül értékes tagja a szervezetemnek. Ha bármi baja esett, ha csak egy haja szála is meggörbült… tönkreteszlek. Fényes nappal, mindenki szeme láttára. – Rekedt hangja mélyen és higgadtan zengett a testét rázó remegés ellenére.

Benedikt ekkor megfordult, megérezve a szavakban rejlő fenyegetést. Evie arca jelent meg Trystan elméjében; nem tudta tovább távol tartani. A könnyei, a sikolyai, ahogy Otto Warsen undorító keze a szája köré tekeredett. Trystan sebei mit sem jelentettek a szívét markoló, kínzó fájdalomhoz képest. Több mint egy évtizede nem érezte magát ennyire védtelennek. A teste nem bírta elviselni ezt a gyötrelmet, a nyers késztetést, hogy megvédje a nőt, miközben teljesen tehetetlen volt.

A király félrebillentette a fejét, színlelt együttérzéssel a homlokát ráncolta.

– Tán elfelejtettem mondani? Bocsáss meg…

Trystan szinte érezte a szavakat, mielőtt a király kimondta volna azokat. Sötét előérzete tökéletesen passzolt az őt körülvevő feketeséghez. Milyen találó.

– Meghalt.

Harmadik fejezet

A Gonosz

Hét nappal később

Sage nem halt meg.

A nap már lebukott a horizonton, az éjszakai égbolt mintha mégis őt gúnyolta volna fényességével, tele volt csillagokkal.

Az őrök kirángatták a tömlöcéből, végtagjai homokzsákoknak érződtek a mágikus bilincsek alatt, melyek elszívták minden erejét. Az elmúlt napokban csupán a megdönthetetlen igazságnak köszönhetően sikerült megőriznie lélekjelenlétét, melyet mantraként ismételgetett magában.

Sage nem halt meg.

A király minden bizonnyal hazudott, hogy ezzel kínozza őt. Igazán hősies próbálkozás, ezt neki is el kellett ismernie. De Benedikt nem számolt az arany tintával köttetett alkuval, mely Sage-et és Trystant összekötötte. Kezdetben csupán egy eszköz volt, mely az új asszisztense hűségét hivatott biztosítani, idővel azonban arra szolgált, hogy mindig biztonságban tudja a lányt. Bár Sage még mindig abban a hitben élt, hogy a kisujján tekergő arany tintaszalag végez vele, ha elárulja őt, néma fogadalmat tett, hogy ha újra látja, elárulja neki az igazat.

És újra látni fogja.

Persze nyilván katasztrófába fog torkollni majd a dolog. Ahogy ő perverz örömét leli abban, ahogy a lány az orrát ráncolja, az arca kipirul a dühtől. Sage üvöltözik vele, és a pír végigsöpör a mellkasán, egészen a mídere alá, ami természetesen elvonja Trystan figyelmét, és egy szavát se hallja majd meg, amit a lány azonnal észrevesz, és még éktelenebb haragra gerjed.

Már alig várta.

A csuklójáról lelógó láncok elég hosszúak voltak ahhoz, hogy leérjenek a padlóra, ami megdöbbentően mocskos és ragadós volt a szutyoktól; még A Gonosz tömlöcei sem voltak ilyen hitványak. De volt ablaka, amin kiláthatott, s a láncok már nem szegezték a falhoz, szóval, mindent egybevetve, egészen pofás kis hajléknak találta.

– Kaphatnék egy sarokcellát? – kérdezte az őröket a rácsokon keresztül. Az elmúlt napokban alig nyitotta ki a száját, ami a hangján is hallatszott. Szavai úgy csikorogtak, akár a kőhöz dörgölt csiszolópapír.

– Fogd be a szád, te fajankó! Remélem, a király kibelez és felakaszt a leleplezés után. – A bal oldalán strázsáló őr megrántotta a láncát, mire megbotlott.

– Téged is lelepleznek? – tudakolta durcásan Trystan.

Az őr felemelte a sisakját, feltárva beesett arcát, és azt, amit Trystan örökké mogorva arckifejezésnek vélt. Vajon Trystan is így festett, amikor épp morgolódott?

– Én nem rejtegetem magam – vakkantotta az őr.

Trystan sóhajtott egyet.

– Pedig kéne.

Az őr arca eltorzult a dühtől, és a magasba emelte az öklét.

– Te istenekverte…

De a Trystan jobbján szobrozó foglár megállította.

– Óvd a kezed, Sir Seymore, és ne aggódj! Majd én bekísérem ezt a ficsúrt a bálterembe a leleplezésre. – Az újabb strázsa dörmögő hangja furcsán ismerősen csengett, de az arcát sisak takarta, csak a zöld szeme látszott ki alóla.

Vajon már korábban is látta ezt a szempárt?

Miközben Trystan ezen töprengett, saját tekintete a terem vége felé kalandozott. A látása még mindig homályos volt, oly sokáig kényszerült sötétségbe, hogy meresztgetnie kellett a szemét, ám így is ki tudta venni a barna ajtót, mely résnyire nyitva állt. Nyelvét a szájpadlásához szorította; menekülési útvonal. Vajon máris viszik a leleplezésre? A nyitott ajtó akár a végzetébe is vezethetett, de ő csak a szabadságot látta. Nem kellett más, csak egy kis figyelemelterelés, hogy megszabadulhasson a mágiáját elfojtó bilincstől, mely elvágta a csuklója vérkeringését…

Tekintete a rácson túli hatalmas ablakra tévedt, s mögötte az éjszakai égbolt pislogott vissza rá. Persze tudta, hogy teljesen abszurd ötlet kívánni valamit, de ahogy ráragyogtak a csillagok, szinte buzdítva őt – mint akkor egyszer –, azon kapta magát, hogy mégis megteszi.

Azt kívánta, hogy megtalálja Sage-et.

Azt kívánta, hogy elmondhassa neki, sajnálja.

Azt kívánta, hogy megtanulja feltárni az érzéseit a lány előtt. Ha csak apránként is.

És ami talán a legfontosabb: egy istenekverte teadélutánra vágyott Sage kishúgával, Lyssával.

Nevetségesnek tűnt, de ez a gondolat valahogy mégis energiával töltötte el lankadt végtagjait, amikor meghallotta, hogy a zöld szemű őr kinyitja a cellája ajtaját.

Még nem. Még nem. MOST.

A láncokat maga után vonszolva kirontott a nyitott ajtón, a fém a bőrébe mart, ahogy markolta. Az izmai sajogtak a futástól, de nem állhatott meg – a kijárat oly közel volt. Szaporán, de szaggatottan lélegzett, zokniba bújtatott lábai megcsúsztak a köveken. Az istenek tudják, hová tűnt a csizmája.

Enyhén megalázó, gondolta lélegzet-visszafojtva, milyen keményen küzdöttem, hogy megtarthassam. Sage-től kapta ajándékba azt a csizmát.

Már majdnem az ajtóhoz ért, amikor meghallotta az őrök kiáltozását a háta mögött. A leghangosabb a zöld szemű lovag volt, aki könyörgött neki, hogy álljon meg. A hangjából sugárzó vegytiszta kétségbeesés – s talán egy csipetnyi félelem? – megtorpanásra késztette Trystant, ahogy a kilincsre tette a kezét.

– Ne menjen be oda, Mr. Maverine! Meg fogja bánni, esküszöm. – Á, Benedikt végre felfedte Trystan valódi nevét a Vitézi Gárda előtt. A hír kétségtelenül továbbterjed majd a szomszédos birodalomba, a Maverine név átkozottá válik, a családjának annyi.

Ez tűrhetetlen.

Nem mintha bármit megváltoztatna – ettől függetlenül igenis érdekelte.

Kitárta az ajtót, s a háta mögül Benedikt elégedett hangja ütötte meg a fülét. Meg kellett volna állnia, hallgatnia kellett volna a fejében felzendülő vészcsengőkre, de elvesztette az irányítást mind az elméje, mind a teste felett; nem bízhatott tovább az ösztöneiben. Olyanok voltak, akár egy megbolondult iránytű.

Ezért figyelmen kívül hagyta a Benedikt parancsából áradó rosszindulatot.

– Ne, katonák! Hagyjátok! Hadd menjen! Lássa csak!

Trystan nem várt, elhagyta a folyosót, és elsprintelt abba az irányba, amerre egy lépcsőházat sejtett. De nem. Nem lépcsőház volt, hanem egy kicsiny szoba.

És amit odabent látott, az egyszer s mindenkorra bebizonyította: a hozzá hasonlóknak nem jártak kívánságok.

Csupán a gyötrelem.

Negyedik fejezet

A Gonosz

Trystan soha nem találta szépnek a halált.

Logikusnak igen, szükségesnek, sőt, olykor élvezetesnek is, ha az illető megérdemelte. De sosem szépnek. Sosem fájt még annyira a halál látványa, hogy egész testében megdermedt, izmai olyan erősen megfeszültek, hogy lüktetni kezdtek kipirult bőre alatt. Soha nem volt olyan kínzó, hogy az agya ne tudta volna felfogni, mit látott.

Mert az előtte álló fehér márványasztalon, ott, az aprócska, kőfalú, homályosan pislákoló fényű szobában feküdt az asszisztense, Evie Sage.

Holtan.

Döbbenet telepedett a csontjaiba, végtagjai megmerevedtek a sokktól. A szeme ismét szúrni kezdett, de nem a fénytől. A fájdalomtól. Mozdulj, parancsolta elméjével Sage-nek, de a lány rezzenéstelenül feküdt, egészen természetellenesen. Mozdulatlanabb volt, mint amilyennek valaha is látta. A nő, aki mindig buzgott az energiától, száját sosem fárasztották le a folyamatosan kiáramló szavak. A Gonosz most arra várt, hogy mondjon valamit, bármit.

De vörösre festett ajka egyenes, kifejezéstelen vonalba záródott. Annyira nem hasonlított önmagára, hogy az már-már megdöbbentő volt. Képtelenség.

Trystan reszkető lépést tett előre, rá se hederítve a faajtó nyikorgására és a páncélok csattogására a háta mögött.

– Reméltem, hogy megkímélhetlek ettől, afféle utolsó szívességként. – Benedikt hangjából csöpögött a megvetés, ellentétben irgalmas szavaival. De Trystan nem fordult felé, nem adta meg neki ezt az elégtételt.

A tekintete Sage-re szegeződött, fekete tincseire, melyek szétterültek körülötte, akár egy éteri glória, benne apró, színes virágokkal. Torkában gombóccal előrelépett, érzéseit a hitetlenség fala mögé rejtette. Egészen addig, míg meg nem látta.

A fekete-lila ujjlenyomatokat a lány torka körül.

Szorosan lehunyta a szemét. Öklét úgy összeszorította, hogy a körmét belevájta a tenyerét borító hólyagokba.

Benedikt újra megszólalt, ezúttal közelebbről.

– Ne aggódj, kedves fiam!

Trystan mélyen beszívta a levegőt.

– Nem szenvedett… olyan sokat.

Trystan szeme kipattant. Tenyere ellazult. Hátborzongató nyugalom telepedett az arcára, és egy röpke pillanatra a világ mozdulatlanná vált.

Aztán a pillanat elmúlt.

– Te fattyú! – üvöltötte gurgulázó hangon, aztán Benedikt felé vetette magát, a csuklójára szoruló láncok elnyomták a felszín alatt tomboló mágiáját, bár ez nem számított. Ott volt neki a dühe. Ősi, fehéren izzó, és elegendő. Lángok nyaldosták a bőrét, a szíve hevesen zakatolt, ahogy előretört.

Benedikt a falnak csapódott, a koronája leesett a fejéről, és hangos csattanással földet ért egyenesen Trystan lába előtt. A király szemében félelem csillant. Helyes. Trystan sokkal jobban ismerte a félelmet, mint a belsejében tomboló viharos érzelmeket. Az őrök lefogták a karját, kétségbeesetten próbálták visszarántani, de ő erősebb volt.

Már nem volt veszítenivalója.

Mindkét kezét Benedikt torka köré zárta, és olyan erősen szorította, amennyire csak összeláncolt csuklójával bírta, miközben két őr megfeszített bicepszét rángatta. Benedikt szeme kitágult, ahogy zihálva, levegő után kapkodva fuldoklott.

Trystan tenyere még szorosabbra zárult, ám hirtelen érezte, ahogy a lelkiismerete – bármennyire jelentéktelen volt is – ismét a felszínre tör. Egyszerre nem Benedikt király nézett vissza rá, hanem Evie. Édes szeme rémülettel és könnyekkel tele. Fuldoklott, haldoklott. Ó, istenek!

Soha nem érezte még ennyire veszélyesnek a kezét, ahogy eleresztette a férfit. Az őröknek végül sikerült hátrarántaniuk. Vissza Sage felé. Fittyet hányva a jajveszékelő Benediktre a lányra sandított, magába szívta a látványt.

Nem számított. Semmi sem számított. Nem látott mást, csakis őt.

Nagyot nyelt, a lány mellé vánszorgott, és térdre ereszkedett.

– Sage – suttogta Trystan. – Sage, ébredj! – A lány arcát pásztázta. A szeme csukva volt, sötét pillái finoman simultak az orcájára, bőre sápadt volt, szokásos rózsás árnyalata nélkül. – Mint munkaadód, megparancsolom, hogy ébredj!

Érezte, ahogy felgyorsul a vére, végigszáguld a testén, ahogy elméje végül kénytelen volt felfogni az igazságot. Sage, Evie, a nő, aki a markában tartotta megfeketedett, megtépázott szívének utolsó zugát is, csakugyan elment.

A szemét forró könnyek szúrták.

– Ez parancs, Sage! – Reszelős hangjában nyoma sem volt a szokásos határozottságának. – Nyisd ki a szemed!

Lepillantott a lány kezeire, melyek egy kis fehér rózsacsokrot szorongattak. Megfogta az egyiket. Hideg volt, akár a jég, a kisujját ölelő aranytintás gyűrű elhalványult a bőrén, nyoma sem maradt benne varázslatnak. Nem érezte, nem tudott segíteni rajta. Korábban azt gondolta, hogy a bicepszén kanyargó tintacsík a mágiáját elfojtó bilincs miatt nem világított, pedig nem erről volt szó. Azért nem izzott, mert elszivárgott belőle az élet, ahogy elszivárgott a lányból is.

Ahogy megpróbálta visszapislogni a szemében gyülekező forró folyadékot, egyetlen könnycsepp szökött végig az arcán. Felemelte Sage kezét, ajkát a lány bőréhez nyomta, olyan finoman, hogy az alig érezné, ha még mindig vele lenne.

– Cserben hagytalak. Sajnálom. Gyere vissza!

A lány nem válaszolt, nem tudott, és Trystanben ekkor tudatosult: soha többé nem fogja hallani a hangját. Izgatott kiáltásait, ragályos nevetését, dallamos dudorászását, a vicceit, az őszinteségét. A világának ezt a szeletét oly természetesnek vette, és most örökre elveszett.

Mindenki, akit az útjába sodort a sors, minden, amihez hozzáért, romokban hevert.

Olyan önző volt. Attól a naptól fogva, hogy alkalmazásába vette a lányt, egyben célponttá is tette. Ostobán azt feltételezte, hogy ha szándékosan tönkretesz mindent, akkor véletlenül többé már nem következhet be ilyesmi. Hogy A Gonoszként megmenekülhet ettől.

Ehelyett elpusztította az egyetlen embert, akit nem érdekelt a látszat, aki nem pusztán látta őt, de akkor sem hátrált meg, amikor lelke legmélyét is feltárta előtte.

Istenek, ezt sosem bocsátja meg magának. Soha.

Sir Seymore vasmarokkal szorongatta, de Trystan alig érezte. Két újabb őr csatlakozott hozzájuk, majd még kettő. Ennyi ember kellett ahhoz, hogy elrángassák a férfit a nőtől. Addig ordított, míg fájni kezdett a torka, tajtékzott és csapkodott a béklyói ellen, de nem volt elég erős. Többé már nem.

Mégis tovább küzdött, addig küzdött, míg már nem bírt tovább, míg elgyengült végtagjai végleg megadták magukat, a látása elhomályosult. Csak az utolsó megmaradt lovagot látta, az ismerős szeműt, amikor visszarángatták a cellája felé.

És a lovag tátogott neki valamit.

Valamit, ami gyanúsan hasonlított a „remény” szóra.

Annyira bizarr volt, hogy teljesen elterelte Trystan figyelmét korábbi kétségbeeséséről. Szemöldökét ráncolva figyelte, ahogy a lovag eltűnik a becsukódó ajtó mögött.

Remény? Miért akarná egy Vitézi Gárdista, hogy A Gonoszt ne hagyja el a remény?

Nem számított. Már a remény sem segített. Evie Sage halott volt.

Ötödik fejezet

Becky

Atervük veszélyes volt.

Ezek az alakok meg pökhendik.

És ami a legrosszabb, úgy érezte, hogy elment az esze, amikor beleegyezett ebbe a két lábon járó HR-szabálysértésbe.

– Az a lábam volt – morogta Becky Pengének, aki nemesi puccba vágva szobrozott mellette; a makulátlan anyag kínosan feszült erőtől duzzadó karján. Bármiféle arisztokratáktól lopta is Tatianna az álruhájukat, Pengéé nyilvánvalóan egy olyan úriembertől származhatott, aki életében nem vett részt olyan fizikai tevékenységekben, melyekkel a sárkányidomár találkozott nap mint nap. Például egy hüllővel való birkózásban, ami kétszer akkora volt, mint egy ház.

Mégis vonzón festett, ami bosszúsággal töltötte el a nőt.

– Elnézésedet kérem, kedves Rebecka. – A férfi mély baritonjától felálltak a finom szőrszálak Becky karján, persze a férfi mosolya sem segített. Liftezni kezdett a gyomra az idomár ajkának görbületétől, mely egyszerre volt incselkedő és meleg. Meglehetősen halálos kombináció.

Valójában eléggé borzalmas kombináció. Az irodán belüli kapcsolatok tiltólistán szerepelnek, Becky, hát nem emlékszel?

A Gonosz HR-menedzsere homlokát ráncolva a társaság többi tagjára sandított. A legnagyobb bálterem volt előtte, amit valaha látott, és jó párhoz volt már szerencséje, bár egy másik életben. A boltíves mennyezet a végtelenség illúzióját keltette, a kristálycsillár gyertyák százainak fényével ragyogott. A nemesek mindig a tökéletesség után ácsingóztak, s ezt a világot úgy teremtették, hogy könnyedén meg is kaphassák azt. A pórnéppel szemben persze igazságtalan volt, és ó, Becky mennyire megvetette az igazságtalanságot…

Egy példa a közelmúltból? Az, hogy Penge mellett ragadt.

– Bárcsak jobban odafigyelnél – nyársalta fel a férfit elmarasztaló pillantásával. A legfélelmetesebb, s egyben a legjobb pillantása, személyes véleménye szerint.

A férfi borostyánszín szeme, mely oly gyakran sugárzott a jókedvtől, ezúttal áthatón meredt rá, amikor válaszolt:

– Hidd csak el, azt teszem! – Aztán Penge figyelmeztetés nélkül kinyújtotta a kezét, és óvatosan visszatolta Becky szemüvegét az orrára. Ő persze észre sem vette, hogy lecsúszott.

De a férfi igen.

Becky szíve megdobbant, mire korholni kezdte magát. Dugulj el, te áruló!

– Köszönöm – mondta aztán, magát is meglepve, ugyanakkor megrémítve a hangjából áradó gyöngédséggel. Ez meg honnan a hólyagos himlőből jött?

Tátogásából és elcsukló hangjából ítélve Penge is megilletődött, amit köhögéssel próbált leplezni.

– Hát, ööö… szívesen.

A párbeszédeik során tapasztalt bizonytalanság kezdett átkozottul kellemetlenné válni. Becky azért egyezett bele, hogy A Gonosznak dolgozzon, hogy az életében uralkodó káosz helyét felváltsa végre a rend. Ehelyett kapott egy vajákost, aki állandóan fodros rózsaszínben járt, egy asszisztenst, aki egy megtestesült ágyúgolyó volt, és egy mocskos sárkányidomárt, aki olyan ragyogóan mosolygott rá, hogy az kiégette a retináját.

De most, hogy a férfi már nem mosolygott… valahogy furán hiányérzete támadt.

Ezt kapom azért, mert beleegyeztem egy társasági összejövetelbe. Munka vagy sem, az ilyesmi megronthatja az ember elveit.

Amikor Becky elhagyta a családját, megesküdött, hogy két társa lesz csupán az életben: a magány és a szervezettség. Ez az egyetlen módja, hogy a vigasz akár csak látszatára lelhessen ebben a kusza világban. Ami persze még jobban megnehezítette a döntését, hogy csatlakozik ehhez a misszióhoz, tekintve, hogy még egy jó napon is alig tudta elviselni ezt a szedett-vedett bagázst. Ennek ellenére úgy találta, nem hagyhatja, hogy nélküle vágjanak bele a küldetésbe. Különben is, ez csak egy újabb lehetőség volt Becky számára, hogy mindenkit ugráltathasson.

Ehhez történetesen egészen kiválóan értett.

Csakúgy, mint a menetrendek betartatásához, mely a királynak láthatóan nem volt erőssége. Mióta szobroztak már itt a nagy leleplezésre várva?

Penge felvonta a szemöldökét, és követte a nő tekintetét a méretes aranyórára, mely a díszes ablakok között lebegett. Egyik kezét a szája elé emelte, ahogy Beckyhez hajolt, lehelete csiklandozta a nő fülét.

– Nem úgy volt, hogy kilenckor kezdődik?

– De igen! – csattant fel Becky, és enyhén zavarba jött saját indulatától.

Az idomár mintha kettőjük helyett is dühösnek tűnt volna.

– Elfogadhatatlan. Akarod, hogy Bolyhos hamuvá porlassza őket a nevedben?

A HR-es felvonta a szemöldökét, és összefonta a karját.

– Vajon a sárkány hajlandó lenne ilyesmire vetemedni a kedvemért? – Becky Penge felé hajtotta a fejét, és megdöbbent a férfi arcán tükröződő komolyságtól.

– Biztos forrásból tudom, hogy a sárkány bármit megtenne érted. – Az idomár nagyokat pislogott, mintha révületből ébredt volna, majd visszatért szokásos derűs modorához. – Már ha valaha is képes lesz többet meggyújtani egy születésnapi gyertyánál.

A termet elvarázsolták – ez volt az egyetlen magyarázat a Beckyt elöntő csalódottságra a férfi víg kedélyű ábrázata láttán, mellyel minden földi lényt megajándékozott. Korábbi szenvedélyes tekintete… Becky furcsa módon úgy érezte, mintha az idomár azt csakis neki tartogatná.

Témát kellett váltania, méghozzá gyorsan.

– Gondolod, hogy sikerült nekik…

De a mondat sikkantásba torkollott, amikor Penge megragadta őt a csípőjénél fogva, és szinte fellökte. A háta keményen a falnak ütközött, a férfi karja pedig bezárta őt az alkóv árnyékába.

Becky szíve hevesen kalapált, forrt a vére, ahogy méretes szemüvege lencséi mögül pislogott az idomárra.

– Gushiken, azonnal eressz el! – Túl közel volt, olyan közel, hogy érezte a férfi bőrének cédrusillatát. Egészen lefegyverző volt.

Penge arca grimaszba rándult, már-már bűntudatosnak tűnt, de nem mozdította a kezét, sőt, védelmezőleg Becky köré zárta.

– Nagyon úgy fest, apám első ünnepségén vendégeskedik a Tündökpalotában. Nem gondoltam volna, hogy eljön. Nem igazán társasági ember. – Á, Becky el is felejtette, hogy Penge itt nőtt fel, édesapja a király politikai tanácsadója volt.

Megnyalta az ajkát, mire a férfi szeme és Becky gyomra is megrándult.

– Gondolom, nem lenne szerencsés, ha felismerne – nyögte Becky.

– Nem. – A férfi reszelős hangjába egészen beleborzongott.

Három hangos koppanás visszhangzott a hatalmas térben, magára vonva az egész társaság figyelmét. Penge erre önkéntelenül elrántotta egyik kezét, így mindketten láthatták Benedikt királyt, aki egy széles lépcsősor tetején áll.

– Üdvözöllek benneteket, mélyen tisztelt vendégeim, A Gonosz leleplezésén! – A tömeg meghajolt, majd éljenzésben tört ki, amikor Vitézi Gárdisták masíroztak be a nyitott ajtón, egy alakot vonszolva magukkal: egy tetőtől talpig feketébe burkolózó férfit, a szemét eltakaró maszktól egészen fényes csizmájáig. Azzal a korábbi üdvrivalgás hangos pfujolásba torkollott.

– A főnök – suttogta Penge, hangjába aggodalom vegyült.

A láncra vert, botladozó Gonoszt levonszolták a márványlépcsőn, szája egyenes, kemény vonallá húzódott. Meg se rezzent, még akkor sem, amikor az egyik gárdista egy oszlophoz láncolta a terem hátsó végében lévő emelvény közepén. Egy másik láncra vert alak már ott senyvedett mellette: egy hosszú, vörös hajú, vörös szakállas férfi.

– Arnold – suttogta Penge.

Becky megpördült, elfeledve viharos gondolatait.

– A lélekgyógyító neve Arthur.

Penge a homlokát ráncolta.

– Biztos vagy benne?

– Igen! És erre aligha van időnk! – dorgálta a HR-es.

A sárkányidomár száját reszkető lélegzet hagyta el, ám a testével továbbra is Becky fölé borult, mintha meg akarná védeni őt a terem többi részétől. A király folytatta.

– Ma éjjel végre véget vetünk A Gonosz évtizedes zsarnokságának, és meggyászoljuk mindazokat, akik erőszakos keze által lelték halálukat. – A király ünnepélyesen leszegte a fejét tisztelgésképp, de Becky megesküdött volna, hogy a vigyor árnyékát látta az arcán átsuhanni. – Íme, A Gonosz utolsó áldozata! – jelentette be fennhangon, ahogy ismét felemelte a fejét. – Fényét örökre kioltotta a sötétség. Szeretett lovagunk lánya. A mi Evangelina Sage-ünk.

Becky úgy érezte, kikerekedett szeme menten kiesik az üregéből, amikor egy hatalmas, feldíszített üvegkoporsót vonszoltak be a terem közepére. A tömeg körülötte tolongott, eltakarva a kilátást.

– Ez elfogadhatatlan! – csattant fel Becky az órára pillantva, és konstatálva, hogy újabb tíz perc telt el.

– Rebecka! – rikkantotta Penge Becky után, aki utat tört magának az emberek áradatában, de megtorpant, amikor végre megnyílt az út az aranyozott koporsóhoz.

Evangelina feküdt benne, mozdulatlanul, akár a halál. Nem, ennek nem így kellene lennie. Valami balul sült el. Nem ez volt a terv…

Hirtelen Penge ragadta meg a vállát, és a férfi szitkozódni kezdett, ahogy megpillantotta Evie-t. Ekkor a király hangja dübörgött végig ismét a termen:

– Ezen az éjszakán szeretett Rennedawnunk új korszakba lép. Vitézi Őrségem és jómagam megkezdjük küldetésünket, hogy beteljesítsük Rennedawn krónikájának próféciáját. Mert ha elbukunk…

A király ajka újra alig látható vigyorra húzódott, ami azon nyomban el is tűnt, bár Becky szemét így sem kerülte el az apró gesztus.

– A királyságunk megszűnik létezni.

S a tömeg üdvrivalgásban tört ki.

Hatodik fejezet

A Gonosz

Nézz rám!

Arthur Maverine Trystant szólongatta, de ő úgy tett, mintha nem hallaná.

Fekete maszkja eltakarta a kilátást, így csak a lábai elé ételt dobáló vendégsereget látta. Mindent lassabbnak, bágyadtabbnak érzett, mintha az idő olyasmivé tompította volna a világot, amit már nem ismert fel.

– Disznó! – visította az előkelőség egyik tagja, és a lábához hajított egy krémesnek tűnő süteményt.

Trystan grimaszolva meredt rá.

– Micsoda szörnyű pazarlás! Inkább köveket dobálnátok. – A szavak érzelemmentesen hagyták el a száját. El akarta hárítani Arthur kitartó noszogatását.

– Trystan, ki kell vinnünk innen, mielőtt lelepleznek. – Apja hangja esdeklőn csengett, de Trystant nem hatotta meg. Semmi sem hatotta meg többé. Annyira lezsibbasztotta magát, hogy már abban sem volt biztos, hogy képes lenne érezni ezután.

Sage nincs többé. Mit számít bármi is?

Szipogott, és a homlokát ráncolva ismét a fényes csizmába bújtatott lába köré hajigált desszerteket figyelte. Benedikt öltöztette fel az alkalomra, valószínűleg azt akarta, hogy félelmetesnek tűnjön, ne rongyosnak és gyengének. Még a végén A Gonosz elnyerné a közönsége szimpátiáját.

– Felesleges aggódnod a Maverine név miatt, Arthur. Már úgyis eléggé leromboltam.

Arthur hebegni kezdett.

– De… hisz… jelenleg aligha ez foglalkoztat, fiam! És téged sem ennek kellene.

Trystan felvonta a szemöldökét a maszkja alatt, s végre az apjára nézett.

– Igazából szegény ártatlan kis krémesek miatt aggódom.

Arthur rámeredt, miközben saját láncaival küzdött.

– Ne tréfálkozz, Trystan! A jövőd forog kockán.

A Gonosz gúnyosan felhorkant, keze ökölbe szorult a háta mögött.

– Miféle jövő?

Apja követte a tekintetét, ami most a koporsóra szegeződött; nem tudott, nem akart félrenézni.

– Ó, fiam – motyogta Arthur szomorúan. – Ő is azt akarná, hogy…

– Ne merészeld megmondani, mit akarna. Egyáltalán ne is vedd a szádra! – Azt a néhány nemest, aki még mindig süteményekkel dobálta őket, most megtorpanásra késztette a szavaiban rejlő méreg. Volt annyi eszük, hogy leeresszék a kezüket, és hátráltak pár lépést. A tömeg szétvált, utat engedve Benediktnek, aki ékkövekkel kirakott koronájában és drága szőrmepalástjában az emelvényre lépett.

Trystan megmerevedett, amikor a király elhaladt Sage koporsója mellett, és színlelt együttérzéssel végigsimította. Trystan lánca vadul zörgött, ahogy ajkára fagyott vicsorral rángatta. Gondolatait elvakította a halálos méreg.

– A Gonosz túl sokáig szabadon garázdálkodhatott, nem sikerült megállítanom a borzalmakat, melyeket népem ellen elkövetett! – harsogta a király. – Veszélyt jelent mindannyiunkra, a mágiája arra teremtetett, hogy fájdalmat okozzon, hogy öljön. – Minden szem a királyra szegeződött, még az őrök is eltávolodtak a posztjukról, hogy jobban lássanak.

– Terror alatt tartotta nemesi családjainkat, árukat lopott, s a Hikori Rengeteget – az egykor hőn szeretett erdőnket – is megbecstelenítette, hogy senki se merészkedjen be oda.

Más körülmények között talán Trystan fejébe szállt volna ez a sok hízelgés.

– Ám a legrosszabb bűne mind közül valami olyasmi, melytől igyekeztem mindannyiótokat megkímélni… – A király felsóhajtott, mintha már a szavak puszta kiejtése is fájdalmat okozott volna számára, és Trystan erős vágyat érzett, hogy megdobálja paradicsommal. Ennyire rossz színész volt. – Egy tíz évvel ezelőtt elkövetett szörnyűség.

Trystan felkapta a fejét, válla megfeszült a király célozgatása hallatán… de pontosan mire is?

Mire megy ki a játék, te mocsadék?

– Mivel A Gonosz megkaparintotta és az elmúlt évtizedben rabságban tartotta a Sors drágaságos sárkányviperáját, Rennedawn polgárai szenvedni kényszerültek a természet bosszúhadjárata által.

Trystan tudatalattija azon nyomban fellibbentette a kétségbeesésében elméjére ereszkedő ködöt, amikor felfogta, mivel is vádolja őt Benedikt.

– A Gonosz a felelős a Rejtélyes Kórság elterjedéséért.

Az az átkozott…

A tömeg felhördült, vulgáris szitkokat ontva Trystan felé. Semmi olyat, amihez ne lett volna hozzászokva; őszintén szólva, némelyikük elég kreatívan színes volt, de a verbális ostorcsapásokat általában olyasmikért kellett elszenvednie, amiket valóban elkövetett.

Ennek semmi köze hozzám, és ezt te is tudod, te nyomoronc.

Benedikt közelebb lépett.

– És most mindannyiótok előtt felfedem e galád árulót! – Benedikt halkan mormogva mellé lépett. – Készen állsz, fiam?

Trystan udvariasan bólintott, s mély hangon megjegyezte:

– Azt kell mondanom, ez a szerep igen jól áll neked, Benedikt.

A király összeszűkülő szemmel méregette.

– Miféle szerep?

Trystan ajka felfelé görbült; pontosan tudta, miféle hatással lesznek majd a szavai.

– Természetesen a gonoszé.

Benedikt orrlyuka kitágult, szeme tágra nyílt, és felbőszült. Kinyújtotta a kezét, megragadta Trystan ingét, de mielőtt felemelhette volna a tenyerét, hogy lecsapjon, fülsértő sikoly hasított át a termen.

– El… eltűnt! – sikkantotta egy nemesasszony.

Mindenki, beleértve Trystant is, arra nézett, amerre a nő mutatott: a koporsóra, melyről az elmúlt percekben meg is feledkeztek.

Már nem látta tisztán. A tömeg előrenyomult, eltakarva szeme elől a legrémesebb rémálmát. Csak az üveg csillogását látta a nemesi fejek vonagló tömegén túl, ahogy újabb sikolyok törtek fel a bámészkodókból.

A szíve hevesen vert, a tarkóján szúró bizsergés futott végig, a fülében üvöltés visszhangzott. A láncok csattogtak és zörögtek, ahogy ellenük feszült, egyre feljebb nyújtogatta a nyakát, és kétségbeesetten várta, hogy a tömeg szétváljon előtte.

– Mozgás, ti istenekverte pávák! – mennydörögte, és az előkelőségek csodával határos módon engedelmeskedve a parancsának a terem két oldalára széledtek.

S ekkor meglátta.

Az üvegkoporsó, mely korábban legnagyobb félelme megtestesülését zárta magába, üres volt.

– Mi a fene folyik itt? Ki a felelős? – rikácsolta a király ledübörögve az emelvény lépcsőjén. De nem volt idő találgatásra… mert egy dallamos, ismerős füttyszó cikázott körbe a levegőben.

Az idő megállt.

A teremre egy szempillantás alatt halálos némaság ereszkedett; hallani lehetett az emberek ideges topogását, a kardjukat markolni készülő őrök csörömpölését. A félelem neszeit.

S valóban félelmetes is volt, ahogy a terem összes szempárja a harsány füttyöt követte, mely a grandiózus lépcső tetejéről csendült.

Ott állt Evie Sage, hajából virágok hullottak, vörösre festett ajkán gonosz vigyor csücsült. És élt.

A mosolya tovább szélesedett a tömeg láttán, akik zihálva és sikoltozva bámulták a feltámadót. Különös módon A Gonosz ajkára is döcögős vigyor húzódott válaszul, felülírva a végtagjait megfagyasztó, izmait feszítő sokkot. Ám a sokk lassanként felolvadt, ahogy tekintetével magába szívta a nő minden egyes porcikáját. Soha többé nem fog félrenézni.

– Milyen kellemes mulatság – szónokolt a lány, selymes hangja jelzőfényként hasított át a megrökönyödés ködén. Maga Trystan sem volt biztos benne, hogy amit lát, az valóságos-e.

Ám a lány szájából ezután elhangzó szavak alapján tudta, hogy annak kell lennie. Sage élt.

A térde megroggyant, ahogy a lány kék szeme foglyul ejtette A Gonosz tekintetét, s a mosolya még szélesebbé vált.

– Őszintén szólva kissé neheztelek, amiért elmulasztottak meghívni.

Hetedik fejezet

Evie

Ezt újabb sikolyáradat követte.

Evie-t még szórakoztatta is volna, ha nem lett volna annyira kiborulva. Nem állt szándékában ekkora felhajtást csinálni, sőt, ami azt illeti, nem is állt szándékában részt venni ezen a partin. A szunnyadó-halál gyümölcs – a ritka, mágikus manna, melyet Becky szerzett, hogy úgy tűnjön, mintha jobblétre szenderült volna – ellenszerének még azelőtt hatnia kellett volna, hogy kiállították őt egy nemesekkel teli teremben, mint egy hátborzongató festményt.

A koporsót, bármilyen morbid volt is, szerencséjére kiékelték egy köteg vastag pergamennel, hogy elmenekülhessen. A szabadulás persze nem volt túl… kecses. Inkább olyan volt, mintha egy ormótlan csiga próbálna átpréselődni egy lefolyócsövön. Alázatos puffanással a földre pottyant, és a lépcső felé vette az irányt, remélve, hogy bemenekülhet az árnyékba, míg az őrök figyelme másfelé kalandozik. Ott biztonságban volt. Maradnia kellett volna, míg a terve kibontakozik.

De elkövette azt a hibát, hogy visszafordult, átkutatta a termet, és egyenesen a férfira nézett.

A Gonoszra. Trystanre.

Hét nap nem volt nagy idő, de akár egy örökkévalóság is lehetett volna, tekintve, ahogy a lány a férfi felé tántorgott, mintha egy láthatatlan kötél húzta volna őket egymáshoz. Evie ledermedt, a szakadék peremén egyensúlyozott az ismerős biztonság és a bizonytalan jövő között ingadozva. Két lehetőség állt előtte, két út, melyre léphetett. De aztán a király elindult, hogy leleplezze A Gonoszt, és többé nem volt más opciója.

Evie mindig Trystant választaná.

Így hát ahelyett, hogy meglapult volna az árnyékban a bámészkodó és bíráló pillantások elől elrejtve, kilépett a fénybe. Leleplezte magát, a férfiért.

És a reakció finoman szólva sem volt túl szívélyes.

– Nekromancia! Sötét mágia! Boszorkányság! – A kiáltások egy tollas ruhába öltözött nemesasszonytól jöttek, aki ájultan kapaszkodott a kísérőjébe.

Nyugtalanító büszkeség töltötte el Evie lelkét a szavak hallatán, mégis úgy döntött, kiélvezi a helyzetet. Amikor az embernek az egész életét úgy kell leélnie, hogy gyengének érzi magát, egészen izgalmas, ha valaki végre fenyegetésnek tekinti.

Evie az orrát ráncolva igyekezett ellenállni a késztetésnek, hogy valami teljesen illetlen dologgal válaszoljon, például azzal, hogy „Búúú”!

A szédelgő nőszemély ekkor ténylegesen elalélt, és kemény puffanással a padlón landolt.

Ó, csakugyan kimondtam. Hoppá.

Az ajkába harapott, hogy elfojtsa mosolyát, tekintetét újra a teremre és a királyra irányította, majd lassan leereszkedett a lépcsőn. Ha már úgyis elkárhozik, akár szórakozhat is egy kicsit.

– Bocsánatáért esedezem a késői érkezésemért, felség. Úgy tűnik… gyengélkedtem.

Evie merész megjegyzését sikkantások kórusa követte, számára azonban csak egy hegyi kékmadár csivitelésének hangzottak. Bűbájos volt.

Ám ekkor egy mély, durva hang visszhangzott a kínos csendben, és azonnal tudta, kihez tartozik.

– Sage. – Trystan hangja is bűbájos volt. A legbűbájosabb.

Újra megkereste a férfit a terem túlsó végében. Fekete maszkja az arca nagy részét eltakarta, amitől veszélyesnek és baljóslatúnak tűnt. De a szeme… hitetlenkedő tekintete szinte izzott, ahogy az övébe fúródott. Lassan kiegyenesedett, amikor elkapta asszisztense mosolyát, tekintete fekete mélysége egy pillanatra sem hagyta el őt, ahogy kihúzta magát.

Kedvesen odabiccentett Evie-nek.

Evie pulzusa a nyakában lüktetett, a bálterem pompája sem érhetett fel azzal a szédítő megkönnyebbüléssel, mely a főnöke arcát nézve töltötte el, sem a megnyugvással, hogy ismét egymás mellett lehetnek.

– Benedikt király. – Evie felemelte a hangját, bár a terem gyorsan elcsendesedett. – Az etikett nem azt diktálja, hogy érkezéskor üdvözölje a vendégeit? – Felvont szemöldökkel magára mutatott, két kézzel kapva váratlanul jött merészsége után.

A király felé sietett két strázsája kíséretében. Evie lassan hátrálni kezdett, de megtorpant, amikor észrevette, hogy minden oldalról Vitézi Gárdisták állják az útját. Nem számított. Állát kemény, dacos csúcsba szegte. Az, hogy olyan férfiak veszik körül, akik bántani akarják, nem számított újdonságnak. Ekkor halk, veszélyes nesz hallatszott a színpad felől: láncok csörrenése. Trystan beszállt a harcba, hála az isteneknek. Evie megjelenése előtti pillanatokban legyőzöttnek tűnt, de már nem. A gyertyák úgy pislákoltak körülöttük, mintha éreznék a változást, s ez a növekvő erő elgondolkodásra késztette Evie-t. Vajon a menekülés reménye okozta ezt Trystanben?

Vagy… ő volt az?

Azonban nem volt ideje tovább tépelődni, mert Benedikt vasmarkába szorította a karját, és olyan közel rántotta magához, hogy Evie látta a homlokán lüktető eret, ahol a koronája találkozott csillogó bőrével. A férfi felszisszent.

– Mit tettél, te ostoba lány? Hogy lehetsz életben? Válaszolj tüstént!

Evie azonban nem riadt meg, ahogy az ösztönei diktálták volna. Ehelyett egyenesen a király elvadult szemébe nézett, és elvigyorodott.

A férfi szinte remegett a nagy nehézségek árán visszafojtott dühtől.

– Rennedawn jó polgárai, úgy tűnik, becsaptak minket! Ez egy trükk! A Gonosz utolsó próbálkozása a menekülésre. Manipulálta ezt a fiatal nőt, hogy megrendezze saját halálát, és a segítségére siessen. – Benedikt olyan erővel szorongatta a karját, hogy Evie úgy érezte, menten kettéroppantja, jóképű arcát eltorzította a sűrű, homokszínű szemöldöke alatt szétterülő mogorva grimasz. – Mindezt a semmiért. Szánjátok hát és lássátok A Gonosz igazi utolsó áldozatát!

Egy másodperc, egy lélegzetvétel, majd a harag… olyan tiszta és forró, hogy korábban érzett félelme már nem számított. Evie lángolt a dühtől. Egy szempillantás alatt lehajolt, és kirántotta a tőrt a ruhája alá rejtett szíjból, aztán Benedikt torkának szegezte, mielőtt az kettőt pisloghatott volna.

Laza fürtjei csupasz karját súrolták, szavaiból izzó méreg csöpögött.

– Nem. Vagyok. Áldozat.

A gárdisták előrenyomultak, de a király leintette őket. Tekintetét unott megvetéssel Evie pengéjére szegezte, és így szólt:

– Csak azért vetted zokon, mert igazat beszélek. Gondolkodj, Ms. Sage! Valóban azt hiszed, hogy ennek az embernek a megmentése jó döntés? A helyes döntés?

Evie szíve hevesebben vert, a hangja megenyhült, a szeme csillogott az el nem fojtott könnyektől.

– Ami azt illeti, igaza van. – Arcára derűs rosszindulat költözött. – Azt hiszem… ez egy gonosz döntés.

Felemelte a tőrt, és végigkaszabolta Benedikt arcát, majd ismét karnyújtásnyi távolságba menekült. A király felvisított, egyik kezét a sekély heghez szorította, és úgy üvöltött, mintha a csontjáig hatolt volna. A férfiak miért tűrik úgy a fájdalmat, akár a jég a tüzet?

– Te istenekverte szajha!

Evie meghajolt.

– Szolgálatára.

– Fogjátok el! Azonnal!

Az őrök előrenyomultak, mire Evie-t a feje búbjától egészen a lábujja hegyéig nyaldosni kezdték a pánik lángjai. Túl sokáig halogatta a dolgot; most kellett megtennie. Megköszörülte a torkát, és előrenyújtotta a tőrt.