Andrew Leatherbarrow

Csernobil
01:23:40

A világ legsúlyosabb
nukleáris katasztrófájának
hiteles története

részlet

Athenaeum

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Andrew Leatherbarrow: Chernobyl 01:23:40

© by Andrew Leatherbarrow
Copyright © 2019 Adriano Salani Editore s.u.r.l.
Gruppo editoriale Mauri Spagnol
All rights reserved.

Hungarian translation © Sziklai István, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 237 0

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Molnár Eszter
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

„Képzeljék el egy nagyon magasan szálló repülőgép személyzetének tagjait! Akik repülés közben elkezdik tesztelni a gépet, kinyitják az ajtókat, kikapcsolnak különböző rendszereket… A tények azt mutatják, hogy még egy ilyen helyzetet is előre kellett volna látniuk a tervezőknek.”

Valerij Legaszov

A Szovjetunió küldöttségének vezetője,

1986. augusztus 25–29., Bécs

Bevezetés

Amikor először kezdtem el olvasni a Csernobilról szóló könyveket, nagyon nehezen tudtam követni őket. Az első, a Chernobyl Notebook (eredeti címe: Csernobilszkaja hronika, Csernobili krónika) Grigorij Medvegyev, egy szovjet atomerőmű-felügyelő tollából származott: bár kitűnő könyv volt, komoly előzetes ismereteket feltételezett a nukleáris rendszerekről, és a fordítás is meglehetősen nyersre sikeredett. Idővel – és könyvekkel később – egyre jobban megbarátkoztam a technológiával és a terminológiával, de még mindig olyan érzésem volt, hogy ezek a könyvek túl bonyolultak ahhoz, hogy egy átlagember belevágjon az elolvasásukba. A csernobili katasztrófa az elmúlt száz év egyik leghihetetlenebb és globálisan legjelentősebb eseménye, mégis olyan kevesen értik, hogy mi történt ott.

Ez a zűrzavar részben azért alakult ki, mert a balesetet követő öt évben nyilvánosságra hozott összes információt úgy torzították el, hogy az megfeleljen a kiválasztott narratívának – miszerint az erőmű személyzete a hibás. Az innen-onnan csepegtetett információmorzsákból mítoszok és legendák alakultak ki, annak ellenére, hogy később sok korábbi pontatlanságot tisztáztak. Minden új könyv, dokumentumfilm, újság és honlap kissé eltérően mesélte el a történetet, és az ellentmondások még ma is gyakoriak. És nem csak erről van szó: nem találtam egyetlen olyan forrást sem, amely a történteknek arra a részére összpontosított volna, ami engem a legjobban érdekel. A legtöbb csak egy kis részt szentel magának a tényleges balesetnek, és inkább a következményekre koncentrál. Azok pedig, amelyek részletezik a tényleges eseményt, mint például a Chernobyl Notebook, általában teljesen figyelmen kívül hagyják az utóhatásokat. Mások bevonják a politikát, a környezetvédelmet, vagy elvesznek a rengeteg számadatban. Így, miután sokáig kerestem azt a könyvet, amit szerettem volna elolvasni, és rájöttem, hogy ilyen nem létezik, úgy döntöttem, én magam írok egyet.

Nem akarom szenzációvá tenni a balesetet. Ami történt, az sok szempontból szenzációt keltett, de a történetet gyakran eltúlozzák a drámaiság kedvéért. Ez tisztességtelen és felesleges; a valódi események is éppen elég drámaiak voltak. Elítélni vagy felmenteni sem áll szándékomban senkit. Ki nem állhatom, amikor a tényirodalmi szerzők ráerőltetik a véleményüket az olvasóra; én egyszerűen csak a tényeket mutatom be úgy, ahogy én látom őket.

Noha komoly erőfeszítéseket tettem annak érdekében, hogy az itt bemutatott részletek helytállóak legyenek, bizonyos – főként a reaktorral kapcsolatos – elemeket szándékosan leegyszerűsítettem a történet könnyebb követhetősége érdekében. A szereplők számát és történetüket a rövidség kedvéért minimálisra csökkentettem, és csak azokra koncentráltam, akikről úgy érzem, hogy leginkább központi szerepet játszottak az eseményekben. Azt is fontosnak tartottam, hogy ez a történet olyannyira átélhető legyen, amennyire csak lehetséges, ezért sok idézetet használtam szemtanúktól. Idővel arra a következtetésre jutottam, hogy soha nem lehet száz százalékig pontos beszámolót készíteni arról, hogy mi történt, mert a tanúvallomások ellentmondásosak, de mindent megtettem, hogy ez a könyv a lehető legközelebb álljon az igazsághoz. Ahol bizonytalan vagyok valamiben, azt lábjegyzetben jeleztem. Ha kiderülne, hogy valamiben tévedtem, és ezt bizonyítani is lehet, kérem, ne habozzanak kapcsolatba lépni velem, mert nagyon nem szeretnék én is hozzájárulni a sok valótlan állításhoz.

Be akartam illeszteni egy beszámolót is a 2011-es csernobili utazásomról, amely fellobbantotta bennem a vágyat, hogy alaposabban tanulmányozzam a katasztrófát. Ez igazán meghatározó élmény volt számomra, és teljesen megváltoztatta az életemet. Ez a második elbeszélői szál – noha egyértelműen kevésbé magával ragadó, mint a történelmi beszámoló – megtöri ugyan a könyvet, de remélhetőleg hozzátesz valamit az összképhez. Nem emlékszem ennek az útnak minden apró részletére vagy az ott folytatott összes beszélgetésre, és nem akartam kitalált információkkal kitölteni a réseket, így a részletek hiánya bizonyos területeken szándékos döntés eredménye. A könyvben található összes fényképet Pripjatyról és Csernobilról én készítettem ezen az utazáson. A teljes, mintegy ezer fotóból álló gyűjtemény itt található: https://goo.gl/uchbWp.

Négy és fél évembe, több ezer órányi írásba és kutatásba került, hogy eljussak idáig – mindezt teljes egészében a szabadidőmből áldoztam rá. Úgy az első két évben nem állt szándékomban könyv formájában kiadni a munkám. Magamnak írtam, hobbiból, hogy talán egy példányt kinyomtassak belőle, és feltegyek a polcra. Ezért elkövettem azt az amatőr hibát, hogy nem vezettem nyilvántartást a forrásaimról, így amikor összeállítottam a hivatkozásokat, újra meg kellett keresnem egy rakat információt. Emiatt előfordul, hogy egy-egy információval nem feltétlenül az adott hivatkozásnál találkoztam először. Miközben a szövegen dolgoztam, az egészet ingyenesen elérhetővé tettem az interneten, és időnként frissítettem, ahogy egyre hosszabb és hosszabb lett. Csak amikor e-maileket kaptam arról, hogy adjam ki rendes könyvként, akkor kezdtem el foglalkozni a gondolattal. 2015 elején létrehoztam egy Kickstarter-kampányt, hogy pénzt gyűjtsek szerkesztőre, de ez bedőlt, és ekkor teljesen felhagytam a projekttel.

Ugyanezen év áprilisában feltöltöttem egy százötven történelmi fényképet tartalmazó albumot Csernobilról a Redditre a katasztrófa 29. évfordulójának tiszteletére, a könyvemben szereplő képaláírásokkal együtt. A fogadtatás megdöbbentő volt. Az emberek arra kértek, hogy tegyem elérhetővé a könyvet az akkori változatában, amit két napra meg is tettem. Egy órán belül feltöltöttem a könyvet egy igény szerinti nyomtatási szolgáltatást nyújtó honlapra, és abban a két napban több mint hétszáz példányt adtam el belőle. Én, egy senki, nulla hitelességgel. Ez bizonyította számomra, hogy az embereket érdekli a katasztrófa.

Öt héttel később megszületett az első kisfiam, Noah, így pihentettem Csernobilt egy időre. Szeptemberben úgy döntöttem, hogy hülyeség lenne lemondani a könyvről, amikor már olyan közel kerültem a befejezéséhez. Mivel nem volt pénzem arra, hogy megfizessek egy szakembert, kerestem egy szerkesztőprogramot, és magam szerkesztettem meg. Az előző hónapok során jutott időm arra, hogy felmérjem, mely területek igényelnek további kifejtést, és rengeteg felbecsülhetetlen értékű visszajelzést kaptam a Redditről azoktól, akik megvették a szerkesztetlen könyvemet. Ennek megfelelően változtattam ezen-azon, és nincs kétségem afelől, hogy a végtermék így még jobb lett. A könyv 2016 márciusában készült el hat kialvatlan hónap után (köszi, Noah); a szabadidőmben szerkesztettem. Aztán valóságos csoda történt: a Reddit egyik fiatal szerkesztőnője rátalált a munkámra, és felajánlotta, hogy ingyen segít nekem. Csodálatos munkát végzett, ahogy az utolsó hetekben átszáguldott rajta. A Reddit hihetetlenül értékes segítségnek bizonyult az út során. A fizikával kapcsolatos tévedéseimet kijavító nukleáris mérnököktől kezdve a történelmi tévedéseimet korrigáló történészprofesszorokon át a fordításaimat pontosító oroszokkal bezárólag adósa vagyok a honlap csodálatos olvasóinak, és nem tudom eléggé megköszönni a munkájukat.

Nem vagyok író, pláne nem a hagyományos értelemben. Semmiféle képzésben nem részesültem, és soha nem írtam semmit, mielőtt belevágtam volna ebbe a projektbe. Az első vázlataim szörnyűek voltak, és többször írtam át az egészet, mint amennyiszer fel akarom idézni, de idővel (valamivel) jobban ment. Én vagyok az első, aki elismeri, hogy ez messze nem a legjobb könyv, amit valaha olvastam, de ez a legjobb, ami jelenleg tőlem telik, és remélem, tetszeni fog.

Végül szeretném megjegyezni, hogy támogatom az atomenergiát a fejlett országokban, ha betartják a szigorú egészségügyi, biztonsági és környezetvédelmi szempontokat.

Kiegészítés

Mivel szünetet tartottam a japán atomenergia-ipar történetéről és a fukusimai katasztrófáról szóló új kötetem munkálatai közben, 2019 júliusában kisebb módosításokat eszközöltem ezen a könyvön, három évvel az eredeti megjelenése után. Azóta elkészült az új védelmi szerkezet a csernobili romok fölött, és ott is marad a következő száz évre.

Az HBO 2019 májusában egy drámai, ötrészes minisorozatot készített a katasztrófáról, amely szinte egyetemesen elismerő fogadtatásban részesült. Volt szerencsém ebben egy kis szerepet játszani: segítettem az alkotójának bizonyos technikai jellegű kutatásokban, amíg ő a forgatókönyvet véglegesítette. Később volt olyan kedves, hogy meghívott Litvániába, ahol a sorozatot forgatták, és jelen lehettem a legtöbb jelenetnél, amely a vezérlőteremben játszódott. Körbevezettek, láthattam a csodálatos díszleteket, jelmezeket és kellékeket, találkoztam a részlegvezetőkkel és több színésszel, továbbá rengeteget beszélgettem a balesetről. Csodálatos utazás volt, amelyet soha nem fogok elfelejteni.

1. fejezet
Az atomenergia rövid története

A sugárzás talán az emberiség által leginkább félreértett jelenség. Még ma is, amikor a hatásai már jól ismertek, maga a szó még mindig ijedt túlreagálást vált ki a legtöbbekből. A sugárzásnak a századfordulón történt felfedezését követő, euforikus évtizedek alatt az emberek tudatlanságukban gondtalanabbul viszonyultak a kérdéshez. A sugárzás legismertebb úttörő kutatója, Marie Curie 1934-ben halt meg aplasztikus vérszegénységben, amelyet az okozott, hogy teljesen védtelen volt a zsebében hordott és az íróasztalfiókjában tartott, halványan izzó anyagokkal szemben. Férjével, Pierre-rel együtt Wilhelm Röntgen német fizikus munkásságára építettek, aki 1895-ben jelentős felfedezést tett a röntgensugárzás kimutatásával. Curie-ék fáradhatatlanul dolgoztak „egy elhagyatott fészerben, amely az orvosi kar bonctermeként szolgált”1 a Párizsi Egyetemen. Curie maga jegyezte meg, hogy „az egyik örömünk az volt, hogy éjszaka bemehettünk a műhelybe (…), ahol az izzó csövek halvány tündérfényekként ragyogtak”2. Miközben a kémiai elemet, az uránt kutatták, a házaspár felfedezett és elnevezett új elemeket – a tóriumot, a polóniumot és a rádiumot –, és jelentős időt töltöttek a mind a négyből sugárzó, szokatlan hullámok hatásainak tanulmányozásával. Marie ezeket a hullámokat „sugárzásnak” nevezte el, és a munkájáért Nobel-díjat kapott. Addig az időpontig úgy gondolták, hogy az atom a létező legkisebb dolog. Elfogadták, hogy az atom egész, oszthatatlan, és a világegyetem építőköve. Curie felfedezése, miszerint az atomhasadáskor sugárzás keletkezik, úttörő jelentőségű volt.

Felismerése, hogy a fluoreszkáló rádium gyorsabban pusztította el a beteg emberi sejteket, mint az egészségeseket, a 20. század elején egy teljesen új iparágat hozott létre, amely ennek a mágikus új elemnek a (többnyire képzelt) tulajdonságaival házalt a gyanútlan és félrevezetett közönség körében. Ezt a hóbortot szaktekintélyek is bátorították, köztük dr. C. Davis, aki ezt írta az American Journal of Clinical Medicine című folyóiratban: „A radioaktivitás megakadályozza az őrületet, nemes érzelmeket kelt, késlelteti az öregedést, és pompás, fiatalos, vidám életet teremt.”3 A karóra- és falióralapok, a körmök, a katonai műszerfalak, a fegyverek célkeresztjei, de még a gyerekjátékok is rádiumtól világítottak, amelyet az Egyesült Államok Rádiumvállalatának dolgozó fiatal nők festettek fel kézzel a gyárakban. A gyanútlan munkások az ecsetjeiket nyalogatták – minden alkalommal rádiumrészecskéket nyelve le –, hogy a végük hegyes maradjon a nagyfokú pontosságot kívánó munka során, de emiatt évekkel később a fogaik és a koponyájuk elkezdett szétmállani. A Radithor, a „gyógyító tudomány modern fegyvere” és a kor számos gyógyászati célú, rádiumos termékének egyike azzal hencegett, hogy képes meggyógyítani a reumát, az ízületi gyulladást és az ideggyulladást.4 A bőr és a fogak megfiatalítását ígérő, rádiumos kozmetikumok és fogkrémek néhány évig népszerűek voltak, csakúgy, mint számos más, „klassz, hogy radioaktív” termék, mint például a rádiumos óvszer, csokoládé, cigaretta, kenyér, kúp, gyapjú, szappan, szemcsepp, a Scrotal Radioendocrinator1 (ugyanattól a zsenitől, akinek a Radithort köszönhetjük), amely a férfiasság fokozását szolgálta, de még rádiumos homokot is gyártottak a gyerekek homokozójába, amelyet az alkotója így reklámozott: „a létező leghigiénikusabb, és (…) jótékonyabb, mint a világhírű gyógyfürdők iszapja.”5 Az uránnál 2,7 milliószor radioaktívabb rádium valódi, veszélyes tulajdonságairól a nagyközönség nem értesült egészen az 1930-as, ’40-es évekig.6

Az atom titkainak feltárására irányuló lázas munka a 20. század első éveiben is folytatódott, amikor a tudósok Európa-szerte számos fontos áttörést értek el.7 1932-ben James Chadwick amerikai fizikus felfedezte a neutront, amiért Nobel-díjat kapott – ez jelentette a kirakós utolsó hiányzó darabját. Chadwick felfedezésével az atomszerkezet megismerhetővé vált: az atomot egy atommag – a protonok és neutronok központi régiója – alkotja, amelyet körülvesznek az elektronok. Ezzel valóban kezdetét vette az atomkorszak.

Néhány évvel később, 1939-ben Lise Meitner, Otto Frisch és Niels Bohr fizikusok megállapították, hogy amikor egy atommag meghasad, és új atommagokat hoz létre (ezt a folyamatot nevezik maghasadásnak), hatalmas mennyiségű energia szabadul fel, és hogy lehetséges a maghasadás láncreakciója. Ez a felfedezés azt az elméletet hozta magával, hogy egy ilyen láncreakciót potenciálisan hasznosítani lehet, és korlátlan mennyiségű tiszta energia állítható elő belőle hajók, repülőgépek, gyárak és otthonok számára, vagy szabadítható fel egy megjósolhatatlan erejű pusztító fegyverből. Alig két nappal a második világháború kitörése előtt Bohr és John Wheeler publikáltak egy tanulmányt, amelyben azt javasolták, hogy a maghasadás jobban működne olyan környezetben, ahol egy „moderátor” lassítja az atomban mozgó neutronok sebességét, így nagyobb esélyük nyílik az ütközésre és az egymásról való lehasadásra.8

Ahogy a radioaktív termékek veszélyei egyre ismertebbé váltak, és a polgárok körében a népszerűségük elmúlt, a második világháborúnak köszönhetően kétségbeesett sietséggel történtek figyelemre méltó előrelépések ezen a területen. Kezdetben Nagy-Britannia volt az az ország, amelyik a leginkább elkötelezte magát a fúziós fegyver titkainak megfejtése mellett. Németországnak is volt atomprogramja, de inkább az atomreaktorok fejlesztésére összpontosított. A Pearl Harbor elleni, 1941. december 7-i japán támadás után Amerika – amely korábban a nukleáris meghajtásra koncentrált a haditengerészet területén – megkezdte saját, komoly kutatásait a maghasadásról, és hatalmas erőforrásokat fordított az atombomba kifejlesztésére. Egy éven belül megépült a világ első atomreaktora, a Chicago Pile-1 a Chicagói Egyetemen a Manhattan-terv keretében, amelyet a fizikai Nobel-díjas Enrico Fermi felügyelt. A reaktor, amely Fermi híres leírása szerint „fekete téglák és fahasábok durva halma”9 volt, először 1942. december 2-án került kritikus állapotba (vagyis ekkor ért el önfenntartó láncreakciót). A grafitot moderátorként használó reaktor nem rendelkezett sem sugárvédelemmel, sem hűtőrendszerrel.10 A vakmerő Fermi óriási kockázatot vállalt, és meg kellett győznie kollégáit, hogy a számításai elég pontosak ahhoz, hogy kizárják a robbanást.

Joszif Sztálin akkor értesült arról, hogy az Egyesült Államok, Nagy-Britannia és Németország mind a maghasadást kutatja, amikor egy Georgij Fljorov nevű fizikus a frontról visszatérve észrevette, hogy az atomfizikával foglalkozó összes kutatás eltűnt a frissen megjelent nemzetközi tudományos folyóiratokból. A fiatalember (akinek a nevét ma egy mesterséges kémiai elem, a fleróvium viseli), rájött, hogy a cikkeket titkosították, és levelet írt Sztálinnak, amelyben hangsúlyozta, milyen lényeges a hiányuk: „Haladéktalanul gyártson uránbombát!”11 A diktátor tudomásul vette a dolgot, és több erőforrást fordított a hasadási energiában rejlő lehetőségekre. Utasította a kiemelkedő orosz tudóst, Igor Kurcsatovot, hogy összpontosítson a Manhattan-tervvel kapcsolatos, kémkedéssel szerzett információk koordinálására, és kezdjen titkos kutatásokat arra vonatkozóan, hogy mi kell a szovjeteknek egy bomba megépítéséhez. Hogy ezt teljes titokban tehesse, Kurcsatov létrehozott egy új laboratóriumot, amelyet Moszkva egyik erdős külvárosában rejtett el.

A szövetséges erők 1945. május 8-án győzelmet arattak Németország felett, és Amerika teljes figyelmét Japánra fordította. Közben Kurcsatov gyorsan haladt, de még mindig le volt maradva a Robert Oppenheimer vezette amerikaiak mögött, akik 1945. július 16-án 05:29:21-kor sikeresen tesztelték az első atombombát az új-mexikói Alamogordo mellett.12 Mivel ez volt az első alkalom, hogy ilyen pusztító erejű fegyvert teszteltek, és a következmények nem voltak bizonyítottak, Fermi felajánlotta, hogy fogadásokat köt a jelen lévő fizikusokkal és katonákkal arra, hogy vajon a bomba fel fogja-e gyújtani a légkört, és ha igen, akkor csak az államot vagy az egész Földet pusztítja-e el.13 A „Trinity” kódnevet viselő robbantás 360 méter átmérőjű krátert vájt a földbe, és „több tízmillió Fahrenheit-fokos hőmérsékletet” eredményezett. Megrémülve attól, aminek tanúja volt, George Kistiakowsky fizikus így nyilatkozott: „Biztos vagyok benne, hogy a világ végén, a Föld létezésének utolsó ezredmásodpercében az utolsó ember is azt fogja látni, amit mi most.”14 Alig három héttel később, augusztus 6-án egy átalakított Boeing B–29 Superfortress bombázó ledobta az első atombombát a japán Hirosima városára és annak 350 000 fős lakosságára. A bomba a 0,6 gramm urániumot 16 000 tonnányi TNT-nek megfelelő energiává alakította át. Három nappal később egy újabb bombát dobtak le Nagaszakira. Több mint 100 000 ember halt meg azonnal, a többségük civil. Japán napokon belül megadta magát; a második világháború véget ért.

A borzalmas erődemonstráció ellenére a világ egyes részein a félelem fokozatosan átadta helyét az ámulatnak és a derűlátásnak, hogy egy ilyen kis eszköz miként képes ekkora energiát termelni. A fegyverfejlesztések folytatódtak. Oroszország első, plutóniumot előállító reaktora (a plutónium nem található meg a természetben) 1948-ban a Majak üzemben lépett működésbe, majd 1949 augusztusában az első atombomba-kísérletet is végrehajtották a kazahsztáni sivatagban.15 A Szovjetunión kívül Nyugaton a figyelem a maghasadásban rejlő példátlan energiapotenciál polgári célokra való alkalmazása felé fordult.16 Öt nappal 1951 karácsonya előtt a kis amerikai „1. számú kísérleti termelőreaktor” a világ első áramtermelő reaktora lett, amikor elegendő villamos energiát termelt ahhoz, hogy meggyújtson négy 200 wattos villanykörtét.17 Két évvel később Eisenhower amerikai elnök bejelentette az „Atommal a békéért” programot egy beszédében, amelyben ígéretet tett arra, hogy az Egyesült Államok „elkötelezi magát amellett, hogy segítsen megoldani a félelmetes atomdilemmát – hogy teljes szívét-lelkét annak szenteli, hogy megtalálja a módot, amelynek révén az ember csodálatos találékonysága ne a halálát idézze elő, hanem éppen az életét magasztalja fel”.18 Részben valódi kísérletként a polgári nukleáris infrastruktúra létrehozására és a további kutatások szorgalmazására, részben propagandaprogramként az atomenergia globális kritikusainak elhallgattatására – egyben fedezetet biztosítva a nukleáris fegyverkezéshez –, az „Atommal a békéért” végül az amerikai atomerőművek megteremtéséhez vezetett.19

Oroszország egyik meglévő, katonai célú plutóniumelőállító reaktorát átalakították áramtermelésre, és 1952 júniusában az AM-1 – oroszul a „Békés Atom” (Atom Mirnüj) rövidítése – lett a világ első civil atomerőműve, amely 6 megawatt villamos energiát (MWe) termelt.20 Ez egy grafitmoderátoros, vízhűtéses konfiguráció volt, amely prototípusként szolgált a csernobili RBMK-k számára. Két évvel később II. Erzsébet királynő megnyitotta Nagy-Britannia első, 50 MWe teljesítményű, kereskedelmi célú atomreaktorát Windscale-ben, a kormány pedig bejelentette, hogy Nagy-Britanniáé „az első olyan erőmű a világon, amely atomenergiából ipari méretekben állít elő villamos energiát”21.

A két domináns szuperhatalom felismerte annak az erőforrásnak a nyilvánvaló potenciális haditengerészeti előnyeit, amelyet csak néhány évente kell feltölteni, és keményen dolgoztak azon, hogy csökkentsék a tervezett reaktorok méreteit. 1954-re a miniatürizálás eléggé előrehaladottá vált ahhoz, hogy az Egyesült Államok vízre bocsáthassa a világ első atom-tengeralattjáróját, a USS Nautilust, és mind Amerika, mind pedig Oroszország öt éven belül rendelkezett atommeghajtású felszíni hajókkal is.

1973-ban Leningrádban megkezdte működését az első, nagy teljesítményű RBMK-1000 – a Csernobilban is használt reaktortípus, amelyet ekkor még csak építettek. Amerika és a legtöbb nyugati ország ekkor már a nyomottvizes – vízzel moderált és hűtött – reaktor mellett tette le a voksát mint legbiztonságosabb megoldás. Az 1970-es évek végétől a 2000-es évek elejéig az újfajta reaktorok építése leállt: ez volt a következménye annak, ahogy a világ reagált a csernobili és a Three Mile Island-i balesetekre, valamint annak, ahogy a meglévő reaktorok teljesítménye és hatékonysága javult. Az atomenergia a működő reaktorok számát tekintve 2002-ben érte el a csúcspontját, amikor 444 reaktor volt üzemben, de csak 2006-ban dőlt meg a nukleárisan termelt villamos energia rekordja az egy naptári évben elért 2660 terawattórával.22

2011-ben a világ villamosenergia-termelésének 11,7 százalékát adta az atomenergia; több mint 430 kereskedelmi célú atomreaktor működött harmincegy országban.23 Ezek együttesen 372 000 megawatt villamos energiát termeltek. A jelenlegi legnagyobb atomerőmű a japán Kasivazaki-Kariva, amely hét reaktorból 8000 MW-ot termel, bár jelenleg nem üzemel. Az atomenergiától leginkább függő ország Franciaország, amely villamos energiája körülbelül 75 százalékát atomerőművekben termeli, míg Amerikában és Oroszországban ez az arány egyaránt 20 százalék körül mozog. Szlovákia és Magyarország volt még az a két ország, amely az áramtermelésének több mint 50 százalékát nukleáris energiából nyerte 2014 végén, bár Ukrajna is, ahol Csernobil található, még mindig 49 százalékban az atomenergiára támaszkodik, ami az energiatermelését illeti.24

Az atomenergia számos nagy tengeri hajó választott energiaforrásává vált. Ez az 1990-es évek elején érte el csúcspontját, amikor több atomreaktor volt a hajókon (főként a katonaikon – a tengeralattjárókon 400-nál is több),25 mint ahány a kereskedelmi erőművekben áramot termelt világszerte.26 Ez a szám azóta csökkent, de még mindig van mintegy százötven hajó és tengeralattjáró, amelyen atomreaktor található. Oroszország most építi a világ első úszó atomerőművét, amelyet az Északi-sarkvidéken használnak majd, és amelyet oda lehet vontatni, ahol energiára van szükség. A jégtörőkből származó, két átalakított tengeri reaktort tartalmazó, és 70 MW-os kapacitással működő Akagyemik Lomonoszov várhatóan 2016 szeptemberében kerül átadásra.27 Noha az oroszok az első nukleáris energiát termelő uszály címére pályáznak, az úszó erőművek ötlete nem újdonság. Az Egyesült Államok építette az első úszó atomerőművet egy átalakított, volt második világháborús, Liberty osztályú hajón a ’60-as évek végén, bár ez ma már nem működik. Ellenben Kína is belép a piacra, és első úszó atomerőműve várhatóan valamikor 2020 táján kezdi meg a villamos energia termelését.28

Jegyzetek

1. fejezet

1Marie Curie: Pierre Curie, with the Autobiographical Notes of Marie Curie. New York, Dover Publications, 1963. 91. o.

2Uo. 92. o.

3Jonathan C. K. Wells – S. S. Strickland – Kevin N. Laland: Social Information Transmission and Human Biology. Boca Raton, FL, CRC/Taylor & Francis, 2006. 150. o.

4Radithor (kb. 1925–1928). Oak Ridge Associated Universities. 2009. február 17. Letöltve: 2016. február 24. https://www.orau.org/ptp/collection/quackcures/radith.htm

5Claudia Clark: Radium Girls, Women and Industrial Health Reform: 1910–1935. Chapel Hill, NC, University of North Carolina Press, 1997. 1. fejezet.

6Marjorie Caroline Malley: Radioactivity: A History of a Mysterious Science. New York, Oxford University Press, 2011. 115. o.

7Taylor Orci: „How We Realized Putting Radium in Everything Was Not the Answer.” The Atlantic, 2013. március 7. http://www.theatlantic.com/health/archive/2013/03/how-werealized-putting-radium-in-everything-was-not-the-answer/273780/

8Richard Rhodes: The Making of the Atomic Bomb. New York, Simon & Schuster, 1986. (Magyarul: Az atombomba története. Budapest, Park, 2013.)

9J. Wood: Nuclear Power. London, Institution of Engineering and Technology, 2007. 10. o.

10Richard Rhodes i. m. 436. o.

11Thomas B. Cochran – Robert S. Norris – Oleg Bukharin: Making the Russian Bomb: From Stalin to Yeltsin. Boulder, CO, Westview Press, 1995. 19. o.

12B. Gutenberg: Interpretation of Records Obtained from the New Mexico Atomic Test, July 16, 1945. Jelentés. Bulletin of the Seismological Society of America, 1945.

13Andrew Lakoff: Disaster and the Politics of Intervention. New York, Columbia University Press, 2010. 16. o.

14Ronald E. Powaski: March to Armageddon: The United States and the Nuclear Arms Race, 1939 to the Present. New York, Oxford University Press, 1987. 22. o.

15Thomas B. Cochran – Robert S. Norris – Oleg Bukharin i. m.

16William Burr: U.S. Intelligence and the Detection of the First Soviet Nuclear Test, September 1949. The National Security Archive, George Washington University, 2009. szeptember 22. Letöltve: 2016. február 24. http://nsarchive.gwu.edu/nukevault/ebb286/

17Rick Michal: Fifty Years Ago in December: Atomic Reactor EBR-1 Produced First Electricity. Jelentés. American Nuclear Society, 2001.

18„60 Years of Atoms for Peace.” Nuclear Engineering International, 2014. január 23. Letöltve: 2016. február 24. http://www.neimagazine.com/features/feature60-years-of-atomsfor-peace-4164653/

19Uo.

20Paul R. Josephson: Red Atom: Russia’s Nuclear Power Program from Stalin to Today. New York, W. H. Freeman, 2000. 2. o.

21Simon Taylor: Privatisation and Financial Collapse in the Nuclear Industry: The Origins and Causes of the British Energy Crisis of 2002. London, Routledge, 2007. 13. o.

22Nuclear Power in the World Today. World Nuclear Association, 2016. január. http://world-nuclear.org/information-library/current-and-future-generation/nuclear-power-in-theworld-today.aspx

232013 Key World Energy Statistics. Jelentés. Párizs, International Energy Agency, 2013.

24Nuclear Power Reactors in the World. Jelentés. Bécs, International Atomic Energy Agency, 2015.

25J. K. Shultis – R. E. Faw: Fundamentals of Nuclear Science and Engineering. Marcel Dekker, 2002. 340. o.

26„Nuclear Weapons at Sea.” Bulletin of the Atomic Scientists, 1990. szeptember. 48–49. o.

27„Floating Plant To Be Delivered in 2016.” World Nuclear News. Letöltve: 2016. február 27. http://www.world-nuclear-news.org/NN-floating-plant-to-be-deliveredin-2016-23101401.html

28„CGN to Build Floating Reactor.” World Nuclear News. Letöltve: 2016. február 27. http://www.world-nuclear-news.org/NN-CGN-to-build-floating-reactor-1301164.html

Kiegészítő jegyzetek

1 Jelentése kb. Herezacskós Radioendokrinátor. (A ford.)

Tartalom

Bevezetés

1. Az atomenergia rövid története

2. Csernobil

3. Az igézet

4. A baleset

5. Megérkezés

6. Vészreakció

7. Sugárzás

8. A zóna fertőtlenítése

9. Pripjaty felfedezése

10. Komplex expedíció

11. Távozás

12. Következmények

13. Az előttünk álló út

Jegyzetek

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Roboto Slab – Apache License 2.0