Date: 2026-09-14
Publisher: General Press Kiadó

Kasivai Hiszasi

HOZZÁVALÓK A BOLDOGSÁGHOZ

A mű eredeti címe

(Kamogawashokudo Itsumono)

Copyright © 2026 Hisashi Kashiwai

Original Japanese edition published by SHOGAKUKAN.

Hungarian edition arranged with SHOGAKUKAN through
EMILY BOOKS AGENCY and
KÁTAI & BOLZA LITERARY AGENTS.

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

IKEMATSU-PAPP GABRIELLA

A Magyar Műfordítók Egyesületének a tagja

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ
tervezte

ISBN 978 615 104 205 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő  SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

Első történet
KAKESZOBA

1

A Hankjú Vasút Kiotói Fővonalának Karaszuma állomása a föld alatt épült.

Kataoka Szakjó azon vívódott magában, vajon felmenjen-e, vagy jobb, ha metróra száll. Végül úgy döntött, hogy a felszínt választja.

A tánc volt a hivatása, gyönyörű testtartását ennek köszönhette.

Kettesével szedve a fokokat Szakjó felkaptatott a hosszú lépcsősoron.

Az ötös számú kapuhoz ért, ami a Karaszuma-Bukkódzsi buddhista templom előtti kereszteződéshez vezetett. Az eget szürke felhőtakaró borította, bármelyik pillanatban havazni kezdhetett. Szakjó felhajtotta a kabátja gallérját, azután megszólította a lámpánál várakozó üzletembert.

– Elnézést, melyik irányban találom a Sómen-dórit?

– Sómen? Az az, ahol a Keleti van? – kérdezett vissza a férfi stílusos öltözetével meglehetősen ellentétben álló, stílustalan hangnemben.

– A „Keleti” a Keleti Hongandzsi-templom?

– Mi más volna?

– Ez esetben igen, oda szeretnék eljutni.

– Akkor jobban teszi, ha metrózik. Leszáll a Kiotó állomáson, és az aluljáróban elsétál Sicsidzsó irányába.

– Ha már feljöttem, inkább gyalog mennék.

– Hát, jó nagy távolság. Az ilyen egyszálbélű fickóknak, mint maga, elég megterhelő – jegyezte meg a férfi, miközben alaposan szemügyre vette Szakjót.

– A látszat ellenére izmos vagyok, jól bírom a gyaloglást – felelte Szakjó, és a bicepszére utalva behajlította a karját.

– Igaz, úgyis hideg van, jóleshet ilyenkor a testnek felmelegedni. Akkor viszont menjen a Karaszuma-dórin egyenesen, délnek. Ha átért a Godzsó-dórin, onnan a negyedik lámpás keresztutca lesz a Sómen-dóri. Azzal pontosan szemben áll a Keleti.

Lehet, hogy magától értetődő volt, Szakjót mégis meglepte, hogy Kiotóban az üzletemberek is tájszólásban beszélnek.

A tanácsot követve Szakjó elindult egyenesen a Karaszuma-dórin. A Godzsó-dóri sarkán megállt, és várta, hogy zöldre váltson a lámpa. Lábujjhegyre emelkedve dudorászni kezdett, mire egy idős hölgy gyanakodva végigmérte, miközben elhaladt mellette. A levegőben ínycsiklandozó illat szállt a közeli hamburgeres irányából. Szakjó nyelt egyet, és úgy döntött, nemet mond korgó gyomra kívánságának. A negyedik lámpa után valóban a Sómen-dóri következett. Szakjó jobb felől meglátta a kiotóiak által csak Keletinek hívott templomot, majd balra fordult.

– Itt lehet – dünnyögte, és megállt egy kétszintes ház előtt.

Jellegtelen, régi, vakolt falú boltocska volt. Bár erre a kétszárnyú noren függöny és a cégtábla hiányában semmi nem utalt. Szakjó orrát alig érezhető, jellegzetes kifőzdeillat csiklandozta meg.

Ez lesz a bolt, amiről meséltek.

– Jó napot kívánok! – húzta el a bejárati tolóajtót épp csak annyira, hogy bekukucskálhasson rajta.

– Üdvözlöm! – fogadta a köszöntését mosolyogva a fekete sommelier-kötényt viselő Kamogava Koisi.

– Szabad?

– Tessék csak, fáradjon be! – felelte Koisi, és teljesen elhúzta az ajtót.

– Maga Kamogava Koisi?

– Én volnék – mondta a lány gyanakvó arckifejezéssel.

– Hallottam, hogy gyönyörű teremtés, de a valóság minden képzeletemet felülmúlja – jegyezte meg Szakjó, és levette a piros tollkabátját.

– Ugyan, miket beszél! – hárított Koisi pironkodva.

– Kaphatnék valamit enni? – lapogatta a hasát Szakjó. – Bár nem foglaltam asztalt…

– Ha nem bánja, mit kap, ki tudjuk szolgálni – lépett be a konyhából Kamogava Nagare fehér köpenyben.

– Köszönöm, bármi tökéletes lesz.

– Van olyan étel, amivel hadilábon áll?

– Nincs, mindent megeszek.

– Foglaljon helyet, kis türelmét kérem, amíg elkészülök.

Nagare visszasétált a konyhába, Szakjó pedig letelepedett egy fémvázas székre.

– Keres valamit? – kérdezte Koisi az okostelefonjába bújó fiatalembert, miközben finom mozdulatokkal törölgette az előtte lévő asztalt.

– Tessék? – kapta fel a fejét Szakjó.

– Az ételnyomozó hirdetésünket látta, azért jött, nem?

– De. Daidódzsi-szannál, a Szeszélyes Étlapokat olvasva hallottam a maguk kifőzdéjéről – felelte Szakjó, és megmutatta a telefonja kijelzőjét.

– Maga színész? – hasított bele Koisi magas hangja a levegőbe. A kicsi képernyőn egy fotóról Szakjó mosolygott testhez simuló vörös tornadresszben Daidódzsi Akane mellett feszítve.

– Egészen pontosan táncos vagyok – felelte Szakjó, és a kijelzővel lefelé az asztalra fektette a telefonját.

– Avantgárd, ilyesmi?

– Ez a kép abból az időszakomból való, de sokféle darabban játszom. Történelmi dráma, horror… Bármit szívesen kipróbálok, ha a test a kifejezőeszköz.

– Elnézést kérek, amiért megvárakoztattam – jelent meg Nagare, és nekiállt elrendezni az ezüsttálcán hozott ételt az asztalon.

– Micsoda lakoma! – lelkendezett Szakjó, és úgy hordozta végig a tekintetét a finomságokon, hogy az egész teste beleremegett.

– Mi az? – kérdezte Koisi meglepetten, és a fiú vállára tette a kezét.

– Az izgatottságtól reszketek. Csak elképzelem, hogy ezt a csodálatos étket megízlelhetem, és a testem magától remegni kezd. Ne aggódjon, nincs semmi baj! Gyakran előfordul – nyugtatta meg Szakjó a lányt, de az ennivalóról egy pillanatra sem vette le a tekintetét.

– Ha megengedi, röviden elmondom, mi micsoda – állt meg Nagare Szakjó mellett, miután az utolsó kis tányérkát is kitette elé.

– Ó, ez igazán kedves! – felelte Szakjó, és kihúzta magát.

– A hideg időre való tekintettel a meleg ételekre helyeztem a hangsúlyt. A bal felső avadzsi kerámiatálkában rizspálinkazacc-panírban kisütött japán sárgafarkút lát. A fekete szezámos sicsimi hétfűszert ajánlom hozzá. A karacui tálkában csirkét tálaltam fel tojással leöntve. Lényegében ojakodon, csak nincs alatta rizs. Őrölt japánborssal bolondítsa meg. Az ott jobbra tőle sült japán kabu retek. Kenjen rá kínai tócsi miszót, úgy fogyassza. Alatta a sigaraki kerámiában póréhagymával töltött kacsasülttekercset talál. A kevert mustárral jó párost alkotnak. Mellette a szájíz frissítésére egy kis ecetes fogás: selyem-mozukualga pácolt makrélával. Balra az imari porcelántálkában szójaszószban főtt lágyhéjú teknős. Itt, közvetlenül ön előtt, az oribe kerámiában pedig fehér miszóban főtt japán languszta, isze-ebi. A rizst később tálalom.

Szakjó, miután minden tálkánál bólintva végigkövette a Nagare által felsoroltakat, mélyet sóhajtott.

– Nos, ez a lakoma minden várakozásomat felülmúlja. Daidódzsi-szant hallva számítottam egyre s másra, de hogy ilyen csodálatos terülj, terülj, asztalkám elé telepedhetek, arra álmomban sem gondoltam volna.

– Ismerik egymást Akanéval?

– Igen. Egy táncot és gasztronómiát ötvöző együttműködésre hívott meg, ott találkoztunk. Ennek már három éve. De nem csak munkakapcsolat a miénk, iszogatni is gyakran invitál – felelte Szakjó, miközben ujja hegyével ritmust dobolt, a tekintete pedig változatlanul a finom fogásokon pihent.

– Iszik valamit? – kérdezte Koisi.

– Boruk, gondolom, nincs.

– Különlegességeket nem tartunk, de japán asztali borral tudunk szolgálni – felelte Nagare.

– Ha van enyhén behűtött fehérboruk, annak örülnék.

– Tessék csak egy kicsit várni! – mondta Nagare, és az ezüsttálcát a hóna alá szorítva visszaballagott a konyhába.

– Szereti a borokat? – érdeklődött Koisi.

– Inkább úgy mondanám, hogy a többi alkoholt nem kedvelem. A szaké és az égetett szeszek szóba sem jöhetnek, a sörért sem vagyok oda, a bor az egyetlen, amit meg tudok inni.

– Milyen menő! – lelkendezett Koisi. – Ahogy egy táncoshoz illik!

– Ehhez mit szól? – jelent meg Nagare egy palack borral.

– Létezik kiotói bor? – billentette oldalra a fejét Szakjó, miután elolvasta a címkét. – Mindenképp ezt kérném!

– Tojoszaka a neve, Amanohasidatén készítik. A Kiotóban termesztett Seibel 9110-es szőlőfajtához adnak hozzá egy kevés német Bacchust. Én a citrusos bukéját kedvelem – magyarázta Nagare, majd kibontotta a palackot, és a dugót Szakjó orra elé tartotta.

– Valóban! Jó illata van!

– Igyon belőle, amennyi jólesik. Kicsit túl van hűtve, úgyhogy azt hiszem, hűtővödörre nincs szükség.

Nagare letette az asztalra a poharat, és visszament a konyhába. Koisi követte.

A helyiségre egyszeriben csend telepedett, Szakjó pedig halkan köhintve töltött magának az italból. A kifőzde sivársága olyan kontrasztban állt a fényűző lakomával, hogy ezen finoman elmosolyodott.

– Micsoda nedű! – tette le a poharat, miután belekortyolt a borba.

Elsőként az isze-ebiből csípett fel egy falatot a pálcikával. A languszta az átlagosnál kisebb méretű volt, de azért jó húsos. A fehér miszo hallatán ragacsos, édes ízre számított, de helyette friss, juzus utóízt érzett a szájában. Mintha nem is főzték, csak lezserül elkeverték volna az összetevőket. Az ebi húsa középen áttetsző volt, alig sült át. Szakjó számára ebből az egyetlen fogásból világossá vált, hogy a szakács briliáns tehetség. Az általa készített ételek minőségét össze sem lehetett hasonlítani azokkal a Gion-negyedben megbúvó tradicionális éttermekével, ahol korábban az édesapjával többször járt. Szakjó meg volt győződve róla, hogy a japán sárgafarkú terijaki szószban kisütve a legfinomabb, de a rizspálinkazacc egy egészen gazdag ízvilágot kölcsönzött a halnak, előhívva mélyebb rétegeinek aromáit. Persze ez a szakekaszu nem a boltban kapható fajta volt, a sárgafarkú húsát magas minőségű gindzsószaké illata járta át. A póréhagymával töltött kacsasülttekercset úgy beletunkolta a mustárba, hogy az orrát facsaró csípősség csillapítására kortyolnia kellett a borból.

A finomságoknak már több mint a felét elfogyasztotta, amikor megjelent Nagare.

– Nos? Ízlik az étel?

– Hogy ízlik, az nem kifejezés! Olyan finom, hogy menten táncra perdülök tőle!

– Ennek örülök. Előkészítettem a rizst, nyugodtan szóljon, ha hozhatom.

– Köszönöm szépen! Még egyet iszom előtte – emelte a magasba a poharát Szakjó.

A sült japán kabu retket megkente kínai tócsi miszóval, és a szájához emelte. Belekortyolt a borba. A tojással leöntött csirkét alaposan meghintette őrölt japánborssal, majd lenyelt belőle egy jókora falatot. Újra töltött a poharába. Olyan lendülettel ivott, hogy a palackban végül már csak egy egészen kevés fehérbor maradt.

Szakjó behunyta a szemét, és felidézte magában a színpad képét, amelyen három nappal korábban fellépett. Tökéletesen teljesített, a közönség mégis hűvösen fogadta. Szólótánc volt, szóval nem lehetett kire fogni. Teljesen magabiztos volt mind a felépítést, mind a színészi játékot illetően, mégsem várta ováció, sőt, olyan kurtán-furcsán ért véget az előadás, hogy egészen kimerült. Szó szerint kiszállt belőle az erő.

– Azt hiszem, lassan hozzáláthat a rizshez, hogy a beszélgetésre is maradjon időnk – mondta Nagare, és két kisebb kerámiaedényt tett az asztalra.

– Ó, bocsánat! Annyira ínycsiklandozóak az ételek, hogy teljesen elkalandoztam…

– Ma rákkal kevert rizst főztem. Mivel vajat használtam hozzá, kicsit olyan lett, mint a rákpiláf.

Nagare a sigaraki kerámiaedényből falapáttal rizst szedett a rizsestálkába, és Szakjó elé tette.

– Tényleg a nyugati konyha illatát érzem – szimatolt a levegőben Szakjó.

– Úgy gondoltam, a miszoleves helyett jobban illik hozzá ez – magyarázta Nagare, és leemelte a másik edény fedelét. A leves tele volt betéttel.

– Csak nem minestrone?

– Olyasmi. Ha a mai rámenekhez hasonlítjuk, olyan, mint egy dupla leves. Az alaplevet tengeri algából, kombuból és szárított apróhalból, nibosiból nyertem, ehhez adtam hozzá marhacsontból készült erőlevest. A betét aprított zöldség és bacon. A rizst és a levest is itt hagyom az edényben, szedjen bátran mindkettőből.

– Szeretem a minestronét! – emelte szájához Szakjó a tálkát, majd beleszürcsölt a levesbe.

– Ha befejezte az étkezést, folytathatjuk a beszélgetést hátul, az irodában. Itt lesz a tea is.

Nagare egy méretes fületlen csészét tett az asztalra, majd elballagott.

Szakjó felváltva evett a rákpiláfból és szürcsölt a levesből, majd ezt egymás után többször is megismételte. Végül rövid hezitálás után mindkettőből szedett még. Mielőtt nekilátott volna, kissé nyugtalanította, hogy vajon a japán konyha remekeihez illik-e a rákpiláf, de csakhamar kiderült, hogy aggodalma alaptalan. Ez alighanem a levesnek volt köszönhető. Szakjó legalábbis úgy gondolta. Az íze nem intenzív, de az illata az! És ezt nem lehet annyival elintézni, hogy „mert fűszeres”. Nem. Az „összetett ízvilág” talán túlzás, de tény, hogy a piláf határozott, erőteljes ízét a leves finoman tompította. Szakjó, aki a francia konyha szerelmese volt, idejét sem tudta volna megmondani, mikor evett utoljára ilyen jóízűen. A múlton merengve összetette a két tenyerét, megköszönte az ételt, majd kezébe vette a csészét.

– Akkor, ha nem bánja, lassan…

– Ó, köszönöm szépen a finomságokat! Fejedelmi lakomában volt részem – hálálkodott Szakjó, és ültében kissé felemelkedve fejet hajtott.

– Végtelenül sajnálom, hogy sürgetem.

– Ugyan, dehogy! Túlságosan is kényelembe helyeztem magamat – szabadkozott Szakjó, és gyöngyöző homlokát textilzsebkendőjével megtörölgetve felállt.

Nagare bekopogott a hosszú, keskeny folyosó végén található nyomozóiroda ajtaján, mire Koisi kiszólt odabentről.

– Tessék!

– A többit a lányomra bízom – mondta Nagare, azután sarkon fordult és visszasétált.

Szakjó belépett a szobába, majd helyet foglalt a kanapé közepén.

– Elnézést kérek, amiért megvárakoztattam – szabadkozott.

– Finom az apám főztje? – érdeklődött Koisi Szakjóval szemben ülve.

– Fantasztikus ízorgiában volt részem.

– Bocsánat a sürgetésért, de ha megkérhetem, kitöltené ezt gyorsan? – tett le egy mappát Koisi az alacsony asztalkára.

– Rendben – felelte Szakjó, és a toll sercegni kezdett a papíron.

– Hogy maguk, táncosok, mennyire máshogy írnak – adott hangot Koisi a csodálkozásának mosolyogva. – Mintha írás közben is táncolnának!

Szakjó elkészült, és visszaadta a lánynak a mappát.

– Hát igen, a vérünkben van. Én még fogmosás közben a tükör előtt is táncolok.

– Kataoka Szakjó-szan. Ez az igazi neve?

– Igen.

– Olyan művészneves a hangzása.

– Hm. Nem áll távol az igazságtól…

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Koisi előrehajolva.

– Ide is leírtam – mutatott Szakjó a mappára. – A Kataoka család nemzedékek óta nószínészettel foglalkozik. Az apám, Szeiszecu a nyolcadik generáció. Ha én is folytatom a hagyományt, egyszer biztos felnőttem volna hozzá.

– Szóval nószínészcsaládba született. Nem bánják, hogy nem viszi tovább a hagyományt?

– De, elég nagy gond – nevetett Szakjó kényszeredetten.

– A nószínész és a táncos is ugyanúgy lejt, nem igaz? Valahol hasonlít a kettő.

– Ez nem így van – vágott vissza Szakjó gondolkodás nélkül.

– Miért, miben különböznek?

– A kettő ég és föld. A nószínész tánca lassú, kötött és kecses, a táncosé vad, szabad és lendületes. Az előbbi kétdimenziós, az utóbbi térbeli.

– Értem is, meg nem is. De térjünk át arra a kérdésre, milyen ételt keres – terelte vissza Koisi a témát az eredeti medrébe.

– Kakeszobát.

– A szuszobára gondol?

– Errefelé így nevezik a sima, forró levesben, feltét nélkül tálalt hajdinatésztát?

– Igen, így! De hát azt mindenütt ugyanúgy főzik, nem?

– Én is így voltam vele, ám visszagondolva úgy érzem, annak ott egészen különleges ízvilága volt.

– Hol ette? – kérdezte Koisi jegyzetelésre készen.

– Egy kagurazakai hagyományos japán étteremben, a Vakamijában.

– A tokiói éttermekben adnak szobát? – torpant meg Koisi tollat fogó keze.

– Általában nem. Azt hiszem, az egy különleges alkalom volt.

– Mesélne erről egy kicsit részletesebben?

Koisi ismét a papírra helyezte a tollat.

– Ahogy már az előbb is említettem, amióta eljöttem otthonról, táncosként keresem a kenyerem. Mondanom sem kell, az apám, Szeiszecu jó néhányszor eljött hozzám, hogy a lelkemre beszéljen. Hol a próbák helyszínén jelenik meg, hol az előadás előtt beszél lyukat a hasamba a színházi öltözőben. De én egész életemre elköteleztem magam a táncnak, eszem ágában sincs visszamenni az apai házba. Többször megmondtam neki, hogy hiába koslat utánam.

– Bár én a két műfaj közti különbséget sem igazán értem – szólt közbe Koisi –, mégis felmerül bennem, nem volna jobb hazamenni és továbbvinni a családi hagyományt? Úgy sajnálom az édesapját…

– Önérzetesnek tűnhet, amit most mondok, de én mindig úgy voltam vele, hogy nem akarom az egész életemet arra áldozni, hogy továbbviszek egy előadó-művészetet. A Zeami által tökélyre fejlesztett nószínház esetében teljesen mindegy, hogy én adom-e elő a performanszot, vagy más, az ugyanolyan lesz. Na most a tánc az nem így működik. Alapvetően az egész az én alkotásom. Ki tudja, egy nap talán a japán hagyományos táncművészet része lesz. Szeretnék én is Zeami nyomdokaiba lépni! – tette hozzá Szakjó, és összeszorította a száját.

– Nekem ez magas – sóhajtott nagyot Koisi.

– Máskor az apám rövid beszélgetés után mindig hazament. De azon a napon kivételesen meghívott vacsorázni. Ha jól emlékszem, mindennek már három éve. Az előadás végén történt. Láttam, hogy fent ül a karzaton, miután pedig lement a függöny, hátrajött hozzám az öltözőbe.

– És elmentek abba a drága étterembe vacsorázni – egészítette ki a hallottakat Koisi, miközben a toll járt a papíron.

– Ellentétben a nószínészekkel, én, a csóró táncos, nem engedhettem meg magamnak ilyesmit, ezért azt javasoltam, menjünk inkább valami egyszerű bárba.

– Az édesapja számára bizonyára különleges jelentőséggel bírt a helyszín.

– Én is így éreztem. Inni például sima asztali bort ittunk, ami nem illett a tradicionális vendéglőkhöz, és a fogások is olyan egyszerű, sörkorcsolyaszintű ételek voltak, amilyeneket a kiotóiak készítenek otthon. Az apám nem hozott fel különösebb témát, hétköznapi dolgokról beszélgettünk.

– Az apa-fia beszélgetések olykor elég nyögvenyelősek.

– A kapcsolatunk kis korom óta mester-tanítvány viszony volt, én az apámat mindig is magáztam – jegyezte meg Szakjó a távolba révedve.

– Komolyan? Ez elég nyomasztó lehet.

– Mivel így nőttem fel, nekem ez volt a természetes.

– És akkor egyszer csak kihozták azt a bizonyos szobát.

– Igen. Az apám is bírja az italt, addigra már ketten együtt megittunk egy palack fehérbort meg egy vöröset. És az apám, aki szinte soha nem beszélt az előadásaimról, akkor keményen kiosztott.

– Laikusként biztos nem fogom érteni, de mégis mit mondott?

– Azt az értelmetlenséget ismételgette, hogy túlságosan látható a táncom. Mondom neki, még szép, hogy látható, hiszen a színpad közepén táncolok – nevetett kényszeredetten Szakjó.

– Túlságosan látható? Számomra ez a kifejezés olyan fennkölt, hogy nem is értem. A nószínészek annyira máshogy fejezik ki magukat! – szabadkozott Koisi.

– Miután látta, hogy hiába mondja a magáét, elhallgatott. Aztán valamit súgott az étteremvezető hölgy fülébe, mire kisvártatva kihozták azt a szobát.

– Ami egészen más volt, mint egy kifőzdében rendelhető tésztás leves.

– Amikor kihozták, meglepődtem. Ott vagyunk egy kagurazakai tradicionális japán étteremben, csupa bárokban megszokott ételt szolgálnak fel, a végén pedig elém tesznek egy tál feltét nélküli hajdinatésztát. Mondom, ezek hülyének néznek.

– De nem egyszerű szobáról volt szó.

– Miközben ettem, nem tűnt fel, de miután elhagytuk az éttermet, fokozatosan kezdtem érezni.

– Mit?

– Azt nem tudom elmondani. Az íze és a zamata semmihez sem volt fogható. Ami biztos: rendkívül kifinomult ízvilággal bírt. Életemben nem ettem még hasonlót. Maga a szoba nem tűnt olyannak, mint amit kézzel készítettek, úgyhogy alighanem gyári száraztészta lehetett, de a leves az egyszerűen fenséges volt. Most így visszagondolva.

– Egyvalamit hadd kérdezzek! Ez a Vakamija nevű étterem még most is üzemel?

– Sajnos már nem.

– Hát persze, különben saját maga nézne utána.

– Annyira szerettem volna még egyszer megízlelni azt az ételt, hogy elmentem Kagurazakába, de az üzlet már nem működik – vallotta be Szakjó feszengve.

– Az édesapjánál nem tud rákérdezni?

– Jelentéktelen dolgokban sem szeretek az apámra támaszkodni.

– Sejtettem, hogy ezt fogja mondani. Volt esetleg más jellemzője az ételnek?

– Evett már tokiói szobát? – kérdezte Szakjó.

– Soha életemben – vágta rá Koisi.

– Ugye, hogy nem? Na, a tokiói szoba nem olyan selymes alaplével készül, mint a kiotói változat, hanem erős szójaszósz itatja át. Én azt is szeretem, de az a kakeszoba, amit akkor ettem, egészen más volt. Áttetsző alaplevéhez, azt hiszem, leginkább a nemes szó illik. Néha fogyasztok kiotói szobát is, de ez a tészta a különleges ízvilágával attól is különbözött.

– Vajon milyen lehetett? Úgy megkóstolnám!

– Azóta sokféle üzletben kerestem ezt az ízt, de mind teljesen más volt.

– Jó lenne még valami fogódzó. Van bármi, aminek az ízéhez hasonlít?

– Mivel én is nagyon szeretem a hasamat, próbáltam hasonló ízvilágú ételt keresni, de semmit sem találtam. Kicsit erős a hasonlat, de a sós rámenre emlékeztet. Miután elfogyasztottam, felmelegedett a testem.

– Sós. Hm. Apa gyakran mondja, minél egyszerűbb egy étel, annál nehezebb rekonstruálni.

– Erről jut eszembe – szólt Szakjó a távolba révedve.

– Igen? – hajolt közelebb Koisi.

– Mintha kicsit hasonlított volna ahhoz a leveshez, amit az imént ettem. De ez ugye lehetetlen. Hiszen a minestrone és a kakeszoba két teljesen különböző étel – tette hozzá Szakjó mosolyogva. Koisi lekörmölte a hallottakat, azután vállat vont.

– Egyet hadd kérdezzek még! Miért éppen most jutott eszébe megkeresni ezt a kakeszobát?

– Jó kérdés. Már rég elfelejtettem, amikor egyszer csak hirtelen kedvem támadt újra enni belőle.

– Lehet, hogy elkezdett azon gondolkodni, hogy továbbviszi a családi hagyományt?

– Kizárt. Ahogy már az előbb is mondtam, én egy életre elköteleztem magam a tánc mellett. Ugyanakkor…

– Ugyanakkor?

– Tény, hogy mostanra ismertem fel, mennyire lenyűgöző a nószínészet. Eddig azt gondoltam, a tánc és a nó ég és föld, de rájöttem, hogy sok hasonlóság van köztük – mondta Szakjó, és a tekintete ragyogott.

– Akkor mégiscsak igazam volt – kuncogott Koisi.

– Nem, a kettő teljesen más. Mindössze arról van szó, hogy van bennük némi közös.

– Maga egy makacs ember – jegyezte meg Koisi fanyar mosollyal.

– Jöjjön el egyszer egy táncelőadásra!

– Ha megtaláltuk a kakeszobát, elmegyek! – jelentette ki Koisi, és becsukta a mappát.

– Várom szeretettel – biccentett Szakjó.

– Kemény dió, de apa biztosan feltöri – pattant fel Koisi hóna alá csapva a mappát.

Koisi visszakísérte Szakjót az étterembe, ahol Nagare már várta őket.

– Mindent megtudakoltál, lányom? – kérdezte az asztal mellől felkelve.

– Igen, de nem lesz egyszerű.

– Elnézést, amiért ilyen nehéz kéréssel hozakodtam elő – hajtott fejet Szakjó.

– Oda se neki, abban van az igazi kihívás – nevetett szárazon Nagare.

– Meglátjuk, később is így gondolod-e – jegyezte meg Koisi, és mélyen Nagare szemébe nézett.

– Mennyivel tartozom? – húzta elő Szakjó a zsebéből a tárcáját.

– Majd a nyomozási díjjal együtt rendezi.

– Értem. Mikor jöjjek vissza?

– Számoljon nagyjából két héttel. Keresni fogjuk.

– Rendben. A fellépéseim miatt elképzelhető kisebb csúszás, de itt leszek. Előre is köszönöm.

Szakjó mélyen meghajolt, majd elhúzta a tolóajtót.

– A maguké? – simogatta meg a lábánál sündörgő macska fejét.

– Fogjuk rá, de apa azt mondja, nem szabad beengedni az étterembe – sandított Koisi az apjára.

– Még szép, hogy nem szabad – dünnyögte Nagare.

– Neve van? – érdeklődött Szakjó.

– Sziesztának hívják – felelte Koisi.

– Légy jó, Szieszta, még találkozunk – búcsúzott Szakjó integetve.

– Nagyon nehéz a feladvány? – kérdezte Nagare, miután belépett az ajtón.

– Alighanem az eddigi legnehezebb.

– Milyen ételről van szó?

– Kakeszoba.

– A feltét nélküli hajdinatésztára gondolsz?

– Arra.

– Hű, az tényleg kemény dió.

– Az bizony. Ráadásul az a kagurazakai hagyományos japán étterem, ahol elkészítették, azóta bezárt.

– Jól bevállaltad – dörmögött Nagare keserű ábrázattal.