Bolya Zoltán

ÖKÖLJOG!

Egy volt maffiózó önéletrajza

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2021, Bolya Zoltán

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9789635800223

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Előszó

Vannak, akik beleszületnek a jóba, de nem tudnak vele mit kezdeni. Mások sikertelenül űzik egész életükön át a szerencséjüket, néhányaknak pedig minden arannyá változik a kezében. Én melyik kategóriába sorolnám magam? Abba, aki szinte bármit megtesz, hogy jól éljen. Mivel sosem tudtam bánni a pénzzel, a könnyen keresett lóvét ugyanolyan könnyen el is költöttem. Nevetve vertem el napi szinten két-háromszázezer forintot, mert tudtam, órákon belül jön a következő telefonhívás, a következő lehetőség, amivel meg is keresem az elköltött forintokat. Szerencsére sem a szerencsejátékok, sem a drogok nem voltak a gyengéim. Én szeretem a jó kocsikat, a minőségi ruhákat, a nívós éttermeket, a nőket és a jólét nyújtotta szabadságot. Sosem lettem gazdag, talán annyit mondhatok magaménak, hogy jobban élek, mint a nagy átlag. Mindezt munka nélkül. Egy régi barátom mondta félrészegen, nem is annyira régen:

– Te vagy az egyetlen olyan ismerősöm, aki soha életében egyetlen napot sem dolgozott, mégis van pénze!

Nevettünk, de kimondta a tutit. Mondjuk, a szó szoros értelmében nem igaz az állítása, mert egyszer dolgoztam négy napot egy műanyag fröccsöntő üzemben, dolgoztam két napot az EMG gyárban, majd legalább két hónapot egy nyomdában, igaz, csak napi négy órában, és néhány hónapot, biztonsági őrként – ami megalapozta a bűnözővé válásomat.

Különbözőképpen próbáljuk megkönnyíteni az életünket, valaki egyenes úton, valaki kevésbé tisztességesen. A mondás szerint csak az első millió eredetét nem illik megkérdezni. Sosem voltam igazán gazdag, de álltam jól anyagilag, és sokszor voltam a nullán is. Nem kéregettem kölcsönöket, egyébként sem segített volna egy-két embert leszámítva senki. Tudtam, ha valaki szarban van, azt nem felemelik, hanem még jobban nyomják lefelé, és ha egyszer leírják az embert, onnan nincs visszaút. Volt kilátástalan a helyzetem, viszont soha nem adtam fel, és szinte bármire képes voltam a túlélésért cserébe. Luxusautókkal szaladgáltam, miközben anyáméknál laktam egy tíz négyzetméteres szobában. Kifelé mutatni kell, hogy ki a Jani. Mindig azon munkálkodtam, hogy egyről a kettőre léphessek. Ha volt tízezer forintom, annyi, ha félmillió, akkor annyi volt a zsebemben. Arra mindig ügyeltem, ha nem is állok jól anyagilag, más ne tudja. Ha nem vagy gazdag, próbálj annak látszani! elvet követtem.

A könyvemben leírtakra nem vagyok büszke, nincs is okom rá, kivéve talán ezt a néhány dolgot: az adott szavamat mindig álltam, a barátság és a család pedig szent volt számomra!

Részletesen bemutatom a személyiségfejlődésemet, illetve azt, hogy bizonyos események hogyan alakították a jellememet. Volt, ami keményített, volt, ami lágyított rajtam. Így lettem mára olyan, amilyen.

Tudatlanul vágtam bele az alvilági életbe, buta gyerek voltam így, nem is kerülhettem el a sorsom. Hamar jött a pihenő a rácsok túloldalán, több hivatalos eljárás, körözés, menekülés. Hamis papírokkal átszökve a határon a Francia Idegenlégió, onnan kalandos úton haza. Fortuna többször választotta bizarr módját a segítségnyújtásnak. Nem sikerült az átnevelésem a börtönben sem. A megélt élethelyzetek hatására, a huszonéves korom elején már kemény bűnözőnek számítottam. Egyre durvább dolgokat vállaltam be, nem féltem semmitől és senkitől.

Sosem próbáltam megjavulni. Nem akartam az üzleti élet felé orientálódni és kitörni az alvilág mocskából, egészen egyszerűen a becsületes út talált meg engem. Vagyonvédelmi cégem lett, diszkótulajdonossá váltam, üzleteltem bankvezetőkkel, egyik hozta a másikat. Hamarosan azt vettem észre, hogy bár sosem javulok meg, de már nem bűnözőként, hanem üzletemberként keresek milliós összegeket. Sokszor az adott szavam, egy kézfogás elég volt a bizalomhoz. Úgy vélem, ha az adott szó kevés, hiába írunk szerződést, attól még nem lesz becsület. Ha valakit át akartam verni, azt akkor is becsaptam, ha papírt írtunk, ám ha a szavamat adtam valamire, azt sosem szegtem meg. Írok korrupt rendőrökről, smasszerekről, akik a maguk oldalát ugyanúgy elárulták, mint a mi oldalunkat a vamzerek, besúgók. Nem egyszer voltam kénytelen az elveimmel szembe menve megalkudni olyanokkal, akiket szívemből gyűlöltem, de a túlélésemhez meg kellett tennem. Szembesültem vele, hogy a legrosszabb időszakban csak a szűk család az, akire számíthattam: apám, anyám és a későbbi feleségem, Ági. Sajnos ma már egyikükre sem számíthatok, viszont lett más, akire igen. Néhányszor elhangzik a szerencse szó. Tény, szerencsés csillagzat alatt születtem, és valóban voltak szerencsés pillanatok az életemben, de úgy gondolom, amit elértem, azt csak és kizárólag a saját állhatatosságomnak köszönhettem. Az akaratomnak, az erőmnek, de legfőképp az eszemnek. Másnak is állt a zászló, de nem tudott élni a lehetőségekkel. Sajnos a lehetőségeim korlátozottak voltak, így a leírtakon felül, még sok-sok sztori nem fért vagy nem kerülhetett bele a könyvembe.

Írásomat egy valakinek szeretném ajánlani: lányomnak, Bernadettnek, akinek egész életére kihatással voltak a viselt dolgaim. Hiába a késői megbánás, az elszalasztott gyermekéveket, a közös múltat nem adja vissza semmi, és nem mentesíthet engem a felelősség alól. Elmondani nem tudom, ezért leírtam, hogy miért nem lehettem mellette, amikor kellett. Az akkori életemben a gyereknevelés nem jöhetett számításba. Nem voltam drogos, nem ittam, nem játszottam el a család pénzét – én egyszerűen egy bűnöző voltam. Napi szinten ment az autólopás, betörés, lehúzás, később a súlyosabb, erőszakos bűncselekmények: betámadás, pénzbehajtás, zsarolás. Majd ezek hozadéka, a rendőrségi körözés, a börtön. Mondhatni, kimerítettem a BTK jó néhány passzusát. Hogy lehettem volna egy tündéri kislány felelősségteljes apukája? Sehogy! Miután 2003-ban kiengedtek a börtönből, szerettem volna rendezni a kapcsolatunkat. Bernadett tizenhárom éves volt, és nem a rossz embert látta bennem, hanem az édesapját. Végül a feleségem önzősége vezetett odáig, hogy szinte végérvényesen eltávolodtunk egymástól. Nem tudta elviselni, hogy más is van rajta kívül az életemben, aki sokat jelent számomra, akit szívből szeretek. Ám gyermekem iránti szeretetem nem múlt el az évek során, valahol ott parázslott a sok mocsok alatt, amit magamra halmoztam. Felnőtt korára lettünk ismét apa-lánya viszonyban. Hiába nem én döntöttem anno a szakításról, de ettől én ugyanúgy hibás vagyok a dolgok alakulásában. Egy éve ment férjéhez, és most született meg az unokám, Kata. Hálát adok az Istennek, jó élete lett, szerető családba került – olyanba, amilyet én soha nem biztosítottam számára. Kisebbik lányomat ellenben a széltől is óvom, amit Bernadettnek nem adtam meg, azt Lillának duplán. Pici baba kora óta elválaszthatatlanok vagyunk, és ezt későbbi válásom sem törte ketté. Mára ott tartunk, hogy jobban kötődik hozzám, mint az anyjához.

De hiába a sok változás, nem voltam, és nem vagyok szent.

Ám egy dolgot hamar megtanultam: „Az alvilágnak nincs romantikája!”

A kezdetek

1972 tavaszán – mondhatni – átlagos család második gyermekeként láttam meg a napvilágot. Már a fogantatásom sem volt egyszerű. Anyámék nem akartak újabb gyereket. Védekezés ide vagy oda, édesanyám mégis teherbe esett. Azt gondolom, bármennyire nem akartak, ebből semmit nem éreztem, nem gondolnám, hogy a szeretethiány lenne az oka, ami velem történt. Talán útközben meggondolták magukat, és mégis örültek a nővérem után egy fiúnak.

Anyám magas, karcsú, platinaszőke hajú volt, mindig ki volt sminkelve és frissen lakkozva a körmei. Igazi vonzó nőnek számított, és bár hetvenkét évet élt, de sosem öregedett meg igazán. Nem volt mintaanya, főleg nem mintanagymama, mégis egész életemben kötődtem hozzá. Bármit meg tudtam vele beszélni, közvetlen volt velem, és a barátaimat is kedvelte. Még a zűrös ügyeimről is tudott, szinte nem volt titkom előtte. Semmiért nem ítélt el, mindig kitartott mellettem, ugyanakkor a maga módján volt benne jókora önzőség is.

A nővéremnek szerettem volna jó testvére lenni, de sosem hagyta igazán. Lehet, féltékeny volt az anyuval köztünk levő kapcsolatra, vagy csak a korkülönbségből adódóan alakult így, nem tudom. Sok évvel később, édesanyánk halála után rendeződött köztünk a viszony.

Nagyanyámmal imádtuk egymást, de viharos kapcsolatunk volt. Mindketten bika jegyűek vagyunk, lehet, ezért harcoltunk egymással állandóan, de oda-vissza nagy szeretet volt a másik irányába.

Apámat hagytam a sor végére, mert nem könnyű nyilatkoznom róla. Nem volt egyszerű ember, de a családjának élt. Ritkán ivott, nem volt kicsapongó, de a gyereknevelés abból állt neki, hogy időnként jól elvert minket a nővéremmel. Nem haragszom érte, embert akart faragni belőlem. Nem mondom, hogy minden esetben jogosan kaptam, ám időnként egy beszélgetés célravezetőbb lett volna. Igaz, időnként egy jól irányzott atyai pofon is szükséges lehet a cél eléréséhez. Szobafestőként rengeteget melózott, munka után ment fusizni. Jól keresett vele, de gyakran a hétvégéken sem láttuk. Rengeteg munkája volt, szépen dolgozott és jó áron. Korán kelt, későig dolgozott. Nagyjából ennyiből állt az élete. Irigyelték, hogy jól keres. Ilyenkor mindig mondogatta:

– A sok melót senki nem sajnálja tőlem, csak a pénzt, amit keresek!

Talán a ráckevei nyaralóban tudta kikapcsolni magát. A ház a Kis-Duna partján, szomszédban az anyai nagyapámékkal, ezer emléket hordoz. Itt töltöttem a nyarakat, itt szerettem meg a horgászatot egy életre. Itt úsztunk, csónakáztunk, játszottunk a korombeli srácokkal. Fater két dolgot nem tudott: kimutatni irántunk a szeretetét, és elhinni, hogy a másiknak is lehet igaza. Képes volt bárkivel durván összeveszni, ha az ellentmondott neki. Sosem tágított valós vagy vélt igazától, nem ismerte be, ha tévedett, és elképzelhetetlen volt, hogy bárkitől elnézést kérjen. Sosem volt hibás, mindig a másik volt a hülye. Úgy gondolta, képes vagyok minden feladatot megcsinálni, amit kér, ám ha nem így történt, nem finomkodott a szavakkal. Pocsék tanár volt, nulla türelemmel. Semmit nem mutatott meg vagy magyarázott el, csak követelt.

Tizenkét-tizenhárom éves lehettem, amikor egy nyári délutánon elküldött Mátyásföldre, hogy hozzak el neki egy nagy szitát, amivel az anyagot rostálja. Felültem a bringámra, és áttekertem a kért dologért a kerület másik felére. Hazafele jövet, a nagy dombon lefelé, jól begyorsultam a biciklivel, a szita pedig beakadt a térdem és a kormány közé. Hatalmasat estem. Jól odavertem magamat is, de a szitája sínylette meg legjobban a balesetet. Amikor horzsolásokkal tarkítva hazatértem, nem az volt a legnagyobb probléma, hogy összetörtem magam. Mindenféle hülye gyereknek lehordott, akire semmit nem lehet rábízni. Ilyen volt ő.

Az iskolás éveim sok mindent megalapoztak. Első osztályban – anyám szerint – egy nagyon aranyos tanító nénihez kerültem. Lehet, neki úgy tűnt, viszont engem úgy felpofozott időnként, okkal vagy anélkül, mintha a saját kölyke lettem volna. Vékony kis srác voltam, világító szőke hajjal, nagy fogakkal, helyes babaarccal. Soha nem sírtam, nehogy véletlenül is kimutassam a többiek felé gyengeségemet. Számtalanszor keveredtem úgy bajba, hogy közöm sem volt hozzá, de nem árultam el a többieket. Mindenkinek természetes volt, hogy a haverokkal mi vagyunk a rosszak. Nekünk egy balhé már nem osztott, nem szorzott. A magatartás kettes garantált volt, tizenhat év alatt pedig nem rúghattak ki minket. Olyan súlyú dolgokat pedig nem csináltam, amiért intézetbe kerülhettem volna, egyébként is rendezett családban éltem.

Feledhetetlenek azok az iskolai csapatgyűlések, amin több száz gyerek előtt mondták a nevemet, és fel kellett állnom, hogy mindenki lássa: én vagyok az iskola szégyene. Egy idő után semmit nem értek el ezekkel a nevetséges, megalázó pellengérre állításokkal. Már nem volt téma, ha az igazgató hivatott. Az iskolai faliújság tablóján rendszeresen szerepelt a nevem:

„Akikre büszkék vagyunk: –”

„És akikre nem: Bolya Zoltán”

Mennyire megalázó dolog volt ez egy gyerekkel szemben? Hát kurvára, de sajnos, mint mindig, anyámék későn kezdtek gondolkodni, mit tehetnének.

Sok évvel később, 2001-es szabadulásomat követően pártfogót rendeltek ki, akihez havonta egyszer el kellett látogatnom. Negyvenes hölgy volt, minimális nőiességgel, de maximális jóindulattal. Tudta, ebben a rendszerben már a pártfogónak nincs különösebb szerepe, de nem számolták fel az intézményüket. Pszichológus végzettsége volt, így néha inkább egy páciensének éreztem magam, mint pártfogoltnak. Könyvet írt a tapasztalatairól, emberi sorsokról. Kérte, meséljek neki, mert szeretne egy fejezetet szánni nekem, annyira érdekes az életutam. Erre csak annyit válaszoltam neki:

– Egy fejezet nagyon kevés az én életemhez, ahhoz egy teljes könyvre lesz szükség, de azt egyszer megírom én magam.

Megmosolygott ugyan, lehet, azt hitte nem leszek rá képes, majd tovább folytattuk a beszélgetést az élet nagy dolgairól. Időnként nem értettünk egyet, próbáltuk egymást meggyőzni, de sokszor elgondolkodtatott. Szerinte minden problémám, ezekre az iskolás évekre vezethető vissza: ahogy kialakul gyerekként egy kisebbségi érzés, hogy rosszabb, mint bárki más. Te vagy a fekete bárány, a rossz példa. Hiába mutatunk beletörődést, és színleljük kifelé, hogy nem érdekel, a gyerekben ezek megmaradnak, amelyek felnőtt korban különbözőképpen jönnek elő. Életre szóló gátlásosság, elfojtott érzések rakódnak le, amik elkísérnek bennünket. Nekem is ez a keresztem egész életemben? Innen alakulhatott ki a szteroidfüggőségem és a maximalizmusom? Nekem nem elég, ha valami jó, nekem tökéletes kell legyen. Mással szemben is elvárom ezt, de magammal szemben duplán. A testépítésben sem ismertem a lazaságot, nem volt elég, hogy nagy vagyok. Én óriási akartam lenni, hogy mindenki tiszteljen, és megbámuljanak az utcán. Soha nem volt vége. Százharminc kilósan, 56 centis bicepszekkel is elégedetlenül néztem a tükörbe, ha pedig dicsértek, egyenesen kellemetlenül éreztem magam. Származhat ebből a gyerekkori helyzetből az agresszivitásra való hajlamom is, hiszen folyamatosan védekezésre voltam késztetve.

Talán a futball volt az egyetlen olyan dolog, amiben igazán tehetséges voltam. A kis helyi csapatban játszottam, az első pillanattól kezdve mint kapus. „Kapusnak születni kell” tartja a mondás. Hát velem így lehetett. Szorgalmas voltam, jó alkatom és a magasságom is adott volt a tehetség mellé, hogy többre vigyem, de szülői támogatás nélkül, erre nem volt módom. Hiába válogattak be tehetségkutatón a legjobb kapusnak, hiába volt jóval magasabb osztályból megkeresés irányomban, tíz-tizenkét évesen, nem volt lehetőségem egyedül utazgatni a városban. Sok évvel később találkoztam a régi edzőmmel:

– Tiszteletem, Mester! – köszöntem az Öregre. Egy pillanatig nem tudta ki vagyok.

– Bolya Zoli vagyok, a „kapus” – folytattam.

– Zolikám! Csinálod még a futballt? – derült fel az arca.

– Már régen nem – válaszoltam.

– Kár érted! Óriási tehetség voltál!

Azt nem élte meg, hogy sok évvel később, mégis visszamentem a zöld gyepre, de talán fentről láthatta, hogy nem hagytam fel a labdarúgással. Nagy bánatom, hogy se anyám, se apám, soha egyetlen meccsemre sem jött el megnézni engem.

Végül a hatodik osztály elvégzése után átvittek az utolsó két évre a Nagytarcsai Általános Iskolába. A peremvárosi iskola után sok újat már nem tudtak mutatni nekem. Fura társaság jött össze. Hárman jártunk Pestről: egy lány a szomszédunkból, egy punk srác Mátyásföldről és jómagam. Érdekes volt, hogy már nem a cinkotai suliba jártam, mégis minden iskolák közti versenyre, legyen az futball vagy kézilabda, elhívtak kapusnak. Hiába utáltak korábban a tanárok, tudták, ha én is játszom, félig megnyerte már az iskolánk a meccset, és ezért még csalni is képesek voltak... Nagytarcsai éveim alatt ismerkedtem meg életem nagy szerelmével, Hollóy Krisztivel. Ez a szerelem sajnos egyoldalúan alakult, és én voltam a szenvedő alanya. Fura, de időnként a mai napig álmodom vele, pedig évtizedek óta nem találkoztunk.

Középiskolától a rézlopásig

A középiskolai éveim feledhetőek voltak, és igencsak rövidre sikeredtek, mivel (életemben egyszer) sikerült nyolcadik félévben megbuknom, ezzel kevés lehetőségem maradt a továbbtanulásra. Szerettem volna én is gimnáziumba menni, vagy ha oda nem is vesznek fel, autószerelő vagy szakács lenni, mint a többiek, de semmi esélyem nem volt bekerülni egy normális iskolába. Anti, a fiatal és végtelenül jó fej osztályfőnököm hiába írt remek véleményezést rólam, sehova nem kellettem. A jó sulikba ugyanolyan túljelentkezés volt, mint mostanság. Végül a pedagógus unokanővérem, Melinda által lehetőségem nyílt Gödöllőre, a 202-es szakmunkásképzőbe bekerülni. Sok választásom nem volt: szerszámkészítőnek vagy mechanikai műszerésznek jelentkezhettem. A másodikat választottam, mert a műszerész szó ismerősebben csengett, mint a szerszámkészítő. Olyan gyenge volt a suli, hogy felvételiznem se kellett, automatikusan felvettek. Egy hét tanulás, egy hét meló a gödöllői GANZ gyárban. Nagyon utáltam. Túlnyomórészt vidéki osztálytársaim voltak, akikkel nehezen azonosultam. Lett néhány haverom, de igazán feledhető az egész időszak.

Középiskolai második év elején osztálykirándulásra mentünk. Hárman jártunk Pest felől a HÉV-vel. Egy csömöri srác, én és Jani, aki egy évvel idősebb nálunk, de velünk járt egy osztályba. Nagydarab, erős parasztgyerek volt, a Nyírségből költöztek Kerepesre. Testvére ismert musicalénekes lett, pedig olyan tájszólással beszéltek, hogy rajtuk nevetett az iskola. Jani kitalálta mi lenne, ha innánk valamit az úton. Nem kellet győzködnie, ha balhéról volt szó, partner voltam bármiben. Szabolcsi gyerek lévén, hozott magával egy üveg barackpálinkát, mire leértünk a HÉV-vel Gödöllőre, a fél liter szesz elfogyott. Ő bírta az italt, mert fiatal kora ellenére, engedték otthon iszogatni. Náluk ez nem volt probléma, azt mesélte, ez Szabolcsban így szokás. Én ellenben, életemben nem ittam korábban alkoholt, így alaposan berúgtam. A mai napig nem tudom, hol voltunk kirándulni. Halvány emlékeim vannak arról, ahogy egy kisvasúton utazom, és hányok ki az ablakán. A helyi kocsmában még verekedésbe is keveredtünk a helyiekkel, ahol az egyik srácnak eltört az orra. Végül jó nagy balhé lett belőle a suliban. A fegyelmi bizottság döntött. Jani megúszta egy igazgatói intővel és egy jókora veréssel otthon, engem csak azért nem csaptak ki, mert nem töltöttem be a tizenhatot, még tanköteles voltam. Az eset után át akartak helyezni Aszódra, egy bentlakásos iskolába, de ebből végül nem lett semmi, mert apám nem engedte. Nővérem is pozitívan hatott rá, talán egyszer az életben mellém állt. Tudták, ha kikerülök a látókörükből, végleg elkanászodom.

Apám haverjának, volt egy jól menő vállalkozása. Nyomdájuk volt, mellette nyomdagépeket, fénymásolókat javítottak. Elmentem hozzájuk melózni. Gondolták, ha már a suliban nem, talán itt ragad rám más is a koszon kívül. Jó hangulat volt a melóhelyen. Ernőt, a főnököt nagyon bírtam, de a többiekkel is megértettem magam. Alantas munkákkal bíztak meg, de nem is voltam alkalmas másra. Takarítgattam, időnként segítettem a nyomdában, kimentem a boltba kajáért, mindezt napi négy órában, és senki nem kért számon tőlem semmit, ezért különösen tetszett. Felnőttként kezeltek, és egy fiatalnak ez imponál. Időnként Ernő elvitt magával, amikor külső helyszínekre ment gépet javítani. Fénymásolókat és más irodai gépeket javított, én meg álltam, és figyeltem őt, jól imitálva, mintha fikarcnyit is érdekelt volna. Nevetséges 2000 forintot kerestem, bár apám kikötötte, ne adjanak fizetést, mert magamnak kerestem a bajt. Ernőnek az volt a hitvallása, az elvégzett munkáért valami fizetségnek járnia kell, így maradtak ebben a jelképesnek mondható összegben. A semmitől és az előtte kapott, ötvenforintos ösztöndíjamtól azért jelentősen több volt.

Abban az időben lett egy Commodore számítógépem. Nagyon nem értettem ugyan hozzá, eleinte csak játszogattam rajta, mint a többi gyerek. Fater egyik barátjának a fia tanítgatott a használatára. Nem tudom már, honnan jött az ötletem, hogy játék programokat fogok másolni és eladni. Gyakorlatilag kalózprogramokat kezdtem árulni a nyolcvanas években. Nem volt törvényes, de ez is egy olyan stikli, amit senki nem gondol bűncselekménynek. Gyerekfejjel ültem a szobámban, és másoltam a játékokat, egyik kazettáról a másikra. Ez a technika mára már bőven a nevetséges kategóriába tartozik, de akkoriban kazettán vagy floppy lemezeken voltak a programok. A PC Mikrovilág című lapban hirdettem az eladó játékaimat. A vásárlók levélben listát kértek, amelyet az otthoni írógépünkkel korábban megcsináltam, és elküldtem nekik postán. Rózsaszín csekken hozta a postás a pénzt, én pedig ajánlott levélként küldtem a kazettát, a programokkal. Jól ment a biznisz. Adtam, vettem, cseréltem, mígnem több száz különféle témájú programom össze nem gyűlt. Ezeket árulva, több tízezer forintot is könnyedén kerestem havi szinten. Ez komoly pénznek számított akkoriban! Emlékszem egy ausztriai bevásárló útra abból az időből, amikor még a kocsik tetején hozták át a magyarok a fagyasztóládákat meg a mosógépeket, az osztrákoktól. Akkoriban kezdtünk nyitni a nyugat felé, és könnyebben lehetett útlevelet kapni. Annyi schillinget – az euro még gondolatban sem volt – váltottam, hogy egyszerűen nem tudtam elkölteni. Egy átlagos havi fizetés meg sem közelítette az így szerzett pénzemet, mégis szorgalmasan bejártam dolgozni a nyomdába, mert szerettem azt a légkört. Egyik nap főnököm, Ernő megkért, hogy hozzak el egy alkatrészt, valamilyen szaküzletből, amit megrendelt telefonon. Odaadta rá pénzt, majd buszra szálltam, és máris mentem érte. Annak rendje és módja szerint kifizettem, aztán indultam is vissza a XIII. kerületbe. Az irodában kellemetlen meglepetés ért: letettem az asztalra az alkatrészt, a számlát, és az Ernőtől kapott pénzből a visszajárót. Ekkor a társa azt kérdezte, hol van az a pénz, amit ő adott nekem? Nem értettem. Tudtam, nem kaptam tőle egy forintot sem, elvégre már Ernő egyszer odaadta az árát. Próbáltam magyarázkodni, de úgy gondolták, megbízhatatlan vagyok, mert nem tudok elszámolni a pénzzel. Nehéz elszámolni olyan pénzzel, amit nem kapunk meg, így valóban én sem tudtam. Hiába tagadtam, a másik főnök állította, hogy oda adta nekem az összeget. Nagyon rosszulesett, hogy tolvajnak néztek. Ernőnek elmondtam négyszemközt is az igazat. Ismerte a kollégáját, tudta, szétszórt pali, de nem akart egy segédmunkáson vitát, amikor nagyon ment nekik az üzlet. Nekem hitt – vagy csak a szemembe mondta ezt –, és mégis elváltak útjaink.

Annyit segített, hogy ismeretségei révén beprotezsált a VI. kerületben lévő Wesselényi utcai középiskolába. Másodiktól folytathattam a középiskolai tanulmányaimat – mert elfogadták a Gödöllőn elvégzett első évemet –, azonban tanulni eszem ágában sem volt. Addigra a laza munka és a szabad élet jóvoltából már teljesen eltávolodtam az iskolapadok kötöttségétől, viszont jó haveri társaságunk volt. Suli után eljártunk mindenfelé, hétvégeken elmentünk koncertekre, vagy csak úgy összejöttünk valahol dumálni. Egy ilyen bulin ismertem meg Marikát, akivel évekig jártunk, majd az első gyermekem anyja lett. Csak a társaság miatt jártam be a suliba, meg, hogy Fater ne balhézzon, de soha nem tanultam. Annyira kezelhetetlenné váltam az iskolában, hogy tisztán emlékszem egy sztorira, amikor a történelemtanárunk, egy fiatal, szakállas pasas, valamiért rám szólt. Nem voltam szívbajos, felálltam, és kihívtam verekedni. Nem ment bele a bunyóba, de kijött velem, és higgadtam elmagyarázta, kurva rossz irányba haladok. Nem csinált ügyet belőle, hogy meg akartam verni, kettőnk és az osztály közt maradt a vitánk. Másnap vittem neki egy üveg jófajta bort, és kezet nyújtottam. Nem volt gyakori eset iskolán belül diák és tanár között így megoldani egy nézeteltérést, de nem is voltam átlagos tanuló. Mondjuk, tanulónak egyáltalán nem is lehetett nevezni, mert mindent csináltam, kivéve azt. – Ami az eredményeimen meg is látszott. Már az első félévben nem volt olyan tárgy, amiből bukásra ne álltam volna, vagy legjobb esetben is kettesre. Az iskolavezetés látta ezt, hamarosan távozhattam az iskolából. Addigra betöltöttem a tizenhatodik évemet, így már nem voltam tanköteles, kicsaptak. Egy percig sem voltam szomorú miatta. A napokban találkoztam egy volt osztálytársammal, akire én már nem is emlékeztem, de benne még elevenen él az a félév, amit az osztályukban töltöttem.

Utána jelentkeztem Cinkotán egy műanyagos üzembe. Nagyon jó fizetést kínáltak, és közel volt. A HÉV-állomással szemben, negyedórányi sétára a házunktól. Elég mocskos meló, melegben, büdösben kellett a forró gépekkel dolgozni. Az első perctől tudtam, nem innen megyek nyugdíjba. A munkanap végén beszélgettem az öltözőben a régi melósokkal. Kérdezték, hogyhogy ide jöttem dolgozni?

– Húszezer forintos fizetést sehol máshol nem kínáltak, és közel van – válaszoltam.

– Húszezret? Maximum, ha ketten összedobjuk, akkor kapunk húszezret – röhögött.

– Ja! Vagy ha egybe húzzuk le a három műszakot! – szólt bele nevetve egy másik idősebb kolléga a beszélgetésbe.

Akkor már az egész öltöző ezen mulatott. A beígért lóvé meg sem közelítette a valóságot, jól átvertek a felvételkor. Hétfőtől csütörtökig dolgoztam, de igazán csak lézengtem, pénteken már be se mentem az üzembe. Hétfőn felvettem a fizetésemet, ami nem érte el a négyezer forintot.

Közben elkezdtem kutyákkal foglalkozni: volt egy gyönyörű német juhászkutyám és egy kuvasz. Rengeteg időt fordítottam rájuk. Rendszeresen a környéken bolyongtam velük, hétvégén kutyaiskolába hordtam őket. Foglalkoztatott a kutyatenyésztés gondolata, képeztem is őket. Apám tartott el, sőt addigra már együtt éltem Marikával, aki babát várt. Kerestem én munkát, de annyira szabadelvű voltam, hogy nem tudtam elképzelni, mit tudnék hosszú távon csinálni. A másik, hogy nem volt semmilyen végzettségem, és igazán nem is értettem semmihez.

Egyszer az Expressz újságban egy álláshirdetésben olvastam: „Az Őrangyal Kft. kutyával rendelkező vagyonőri munkára kollégákat keres.” Nem tudtam, ez pontosan mit takar, de jelentkeztem. Gondoltam, ha kutyával kell dolgoznom járni, az rossz nem lehet. A XVII. kerületben a Pesti út és Cinkotai út sarkánál levő általános iskolában béreltek ki egy tantermet, hogy fogadják az állásra jelentkezőket. Meleg nyár délután volt, a teremben is vagy harminc fok. Hat főt kerestek, de sokkal többen jelentkeztek. Nem voltak magasak az elvárások, kutyával kellett rendelkezni, és büntetlen előélettel. Mikor ez elhangzott, azonnal felálltak vagy nyolcan, és távoztak, de így is jóval többen maradtunk a teremben, mint ahány embert kerestek. A jelentkezési lapra ráírtam, képzett kutyáim vannak, van könnygázspray-m, karatézom, meg nem is emlékszem, még miket hazudtam az állás érdekében. Kicsi esélyt láttam a felvételemre, hiszen még nem töltöttem be a tizennyolcat, és nem voltam katona. Néhány nap után azonban értesítést kaptam levélben, hogy felvételt nyertem a cégükhöz, biztonsági őri pozícióban. Nagyon örültem. Nekem való meló volt. Egy hétig kellett menni éjszakára, egy hetem pedig teljesen szabad volt. Emlékszem a kézbe kapott fizetésem huszonötezer forint volt. Abban az időben ez remek pénznek számított. A szomszédunk a BKV-nál volt buszsofőr, sok éve nyomta a pedált, és az éjszakai prémiummal keresett hasonló lóvét. Hónapokkal később az ő jó állapotú „ezerkettes” Ladáját vettem meg, hatvanezer forintért, tehát valóban értéke volt a keresetemnek. Két hónapig jártam ki a XVIII. kerületben egy vámszabad raktárt őrizni a Közdűlő útra. Nem volt izgalmas munka, esténként váltva tudtunk aludni a társammal, sosem volt esemény. Egyetlen hátránya volt, hogy két órát kellett utaznom a kutyával tömegközlekedéssel oda, ugyanannyit vissza. Maradtam, mert tetszett a szabadság, hogy nincs egy főnök a nyakamon, nem kérnek számon. Eleinte még egyszer-egyszer jöttek ellenőrizni minket, de néhány hét után ez is elmaradt. Látták, hogy ott vagyunk, nem vagyunk bepiálva, és figyelünk a telepre.

Két hónappal később, áthelyeztek Kőbányára. Anyám vitt a Skodájával az új melóhelyre a kutyámmal. Néhány percet késtünk, mert nem tudtuk pontosan hová kell menni, de gond nélkül megérkeztem a kapuhoz. Hatalmas betűkkel kiírva: „Mettaloglobus” Hatalmas hulladékfelvásárló telep, itt adják le a hulladékátvevő vállalkozók a fémhulladékot.

Egy hónapot nyomtam le, egy kollégával. A nevére sem emlékszem, csak annyira, hogy magas, nagydarab, roppant lusta ember volt. Hamar megunta az éjszakai járőrözést, és távozott a cégtől. Itt aludni nehéz volt, mert a telep két rendésze folyamatosan ellenőrzött minket. A saját cégünktől nem piszkáltak, mert megbíztak bennem, az elmúlt hónapok alatt látták, hogy korrekt vagyok, de a rendész, az más volt. Ezek állandóan a sarkunkban voltak és figyeltek.

Miután a lusta kolléga lelépett, új társat mutatott be a főnökség. Nyúl Ferit, a harmincas évei közepén járó, dörzsölt palit. Magas, jó kiállású, inkább hasonlított egy menő butikoshoz, mintsem egy biztonsági őrhöz. Napbarnított bőr, világító fehér fogak, divatos haj és jó ruhák. Azonnal, az első este elkezdett oldalazni engem, nem is kertelt sokáig.

– Mi lenne, ha elvinnénk innen pár dolgot?  – szegezte nekem a kérdést.

– Mire gondolsz? – kérdeztem vissza.

– Ezekre – válaszolta, majd maga köré mutatott.

– Mire? Erre a sok koszos szarra?

Hitetlenkedtem. Azt hittem, rosszul hallok. Néhány dolgot emeltem el korábban én is az irodákból, füzeteket, tollakat, egy poroltót, de eszembe nem jutott volna, hogy az a sok „vasdarab” bármiféle értéket képviselhet.

– Ez a sok szar nagyon értékes ám! Ne foglalkozz semmivel. Segíts megpakolni a kocsit, a többit intézem – folytatta a győzködésemet.

Nagyon fiatal és tudatlan voltam. Gondoltam, tudja mit csinál, és egy kis plusz pénz csak jól jöhet. Egy dobozos Zuk kisteherautója volt, amelynek a hátuljában szállította a mindig mérges rottweilerét. Fogtuk a vörösrezet – mert azért adtak a legtöbbet –, és apránként telehordtuk az autójában a két ülés aljánál levő rekeszt. Nem is látszott, mennyi mindent bír elnyelni a két tároló. Hátra a kutyához semmit nem tettünk, nem akartunk kockáztatni, mert bármikor ellenőrizhették a kocsit a portán, amikor a szolgálat leteltével kihajtunk a kapun. Mi voltunk hátul a telepen, elöl azonban a ki-bejárást a portás intézte, aki nem hozzánk tartozott, hanem a telephely alkalmazottja volt. Gyakran a vállalat saját rendésze is ellenőrizte az autókat, igazán ők jelentették a veszélyt. Nekem ebben az időben még nem volt kocsim, de már jártam vezetni tanulni. Feri mindig elvitt az Éles sarokig, onnan tömegközlekedéssel mentem haza a kutyámmal.

Simán kijutottunk az első szállítmánnyal. Másnap délután
a társam mosolyogva nyúlt a zsebébe.

– Itt van a részed!

Majd egy kisebb köteg pénzt nyújtott át. Nem akartam hinni a szememnek, több mint harmincezer forint volt, ezresekben. Akkoriban ez volt a legnagyobb címlet, nem volt még öt-, tíz-, meg húszezres. Teljesen lesokkolódtam. Ha pár ezer forintot kapok, akkor sem éreztem volna magamat átverve, annyira nem volt fogalmam az általunk ellopott réz valódi értékéről. Este megint volt jó néhány sétánk, a Zuk rejteke és a rézkupacok között. Másnap megismétlődött az előző történet. Ismét megkaptam a kisebb köteg ezresemet, és ez így folytatódott estéről estére, napról napra.

Így jutottunk el 1990. december hatodikára, amikor megszületett lányom, Bernadett. Voltam annyira dörzsölt, hogy két nappal korábban fizetési előleget kérjek a főnökeimtől, hogy a halvány gyanút is eltereljem magamról. Gondoltam, lássák, hogy nem vet fel a pénz, és a szülés költségeire, a kiegészítők megvásárlására szükségem van egy kis plusz pénzre a havi fizum mellé.

Két hónapon keresztül folytak hasonlóan a munkanapok. A szolgálat megkezdésekor még világosban terepszemlét tartottunk, hogy mit lophatunk el, sötétben összeraktuk, és csak kicsivel indulás előtt pakoltunk be az autókba, nehogy idő előtt ellenőrzést kapjunk, és belenézzenek a kocsiba. Nagyon ment a szekér, annyi pénzt kerestünk, hogy a mai világban is jól élhetnénk belőle.

Aztán kaptam a telephelyen egy telefonhívást a minket alkalmazó kft. vezetőjétől. Másnap délutánra találkozót beszéltünk meg a VIII. kerületi Tolnai Lajos utcába, a gazdasági rendőrség első emeletére, a főnököm irodájába. Utólag visszagondolva, lehet, nem is volt a cégnek saját irodája. A fizetésünkért is mindig ide kellett jönni, és a felvételiztetést is egy bérelt iskolai tanteremben tartották.

– A holnapi nappal új helyen kezd! Néhány utcányira a Metalogllobustól, sikerült egy másik telephelyet is megcsípnünk, és szeretném magára, mint az egyik legmegbízhatóbb kollégánkra bízni az őrzést – fogta rövidre a mondókáját.

Ha sejtették volna, hogy a legmegbízhatóbbnak vélt alkalmazottjuk milyen kettős életet él, nem így gondoltak volna rám. Egy pillanat alatt kihúzták alólam a talajt. Elzárták a pénzcsapot. A sors fintora, hogy előtte vettem részletre, egy Audi 80-as kupét egy ismerősömtől. Ez egy gyönyörű, kétajtós, sportos autó volt. A részletfizetés úgy nézett ki, naponta vinnem kellett a tulajdonosának valamennyi pénzt. Nem volt fix összeg kikötve, de húsz-harmincezer forintot vállaltam, ameddig a 620 ezer forintos vételárat le nem rendezem. Két hónap alatt ígértem a teljes összeg kifizetést. Abban az időben még nem lehetett besétálni a bankba, hogy adjanak hitelt, mert szeretnék venni egy jó kocsit, csak nincs meg rá az anyagi keretem.

Következő két napban egyedül teljesítettem szolgálatot, egy rettenetesen unalmas helyen. Nem volt másik őr velem, így azonnal azt néztem, hogy mit lehetne elvinni. Mivel korábban nem volt soha úgy pénzem, nem is tudtam bánni vele; amit kerestem, nagyjából fel is éltem. Vettem egy szép állapotú Ladát és hozzá egy dobozos utánfutót, amiben a kutyát szállíthattam, és az említett Audit. Különösebb tartalékot nem halmoztam fel. Aztán hihetetlen dolog történt. Megcsörrent a telefon az új munkahelyen.

– Zoltán! – szólalt meg az ismerős hang a vonal túlsó felén.
A főnököm hívott, majd a következőképpen folytatta: – Elég nagy baj történt tegnap éjjel a Metalloglobus telephelyén, a cég rendészei lopás közben érték tetten volt kollégáját, Nyúl Ferencet.

Azonnal kivert a hideg veríték. Szerencsére a főnököm nem látta a reakciómat, de az ájulás kerülgetett.

– Mi történt? – kérdeztem remegő hangon.

– Egy hosszabbítót akart eltulajdonítani a kolléga, de a vállalati rendészet megfigyelte őt, és lebuktatták. Maga nem vett észre semmi gyanúsat vele kapcsolatban?

– Nem. Nem viselkedett soha gyanúsan, nem láttam semmit – adtam a tudatlant.

– Értem. Arra kérem, holnap este hét órára, legyen szíves megjelenni a Sírkert utcai telephelyen, mert ott van önre szükség. Még egy ilyen hibát nem követhetünk el, nem szeretnénk, hogy a szerződésünket felmondják. Egy másik fiatal kollégát helyeztünk maga mellé. Kérem, tanítsa őt be, de holnap személyesen találkozunk.

Másnap a boldogságtól felvillanyozódva vezettem a piros Ladámat a kőbányai telephely felé. Ezt a kocsit vettem hatvanezer forintért a szomszéd buszsofőrtől, Lajostól. A kapu túloldalán már várt rám a cégvezetőnk, a vállalat rendésze és az új kolléga. Néhány kérdést még nekem szegeztek, hátha tudok valamit a másik őr dolgairól, de hamar leszereltem őket. Ezt követően körbementünk a telepen, az új embernek elmagyaráztam minden fontosabb tudnivalót. Igen gyorsan be is tanítottam a friss munkaerőt, akit szintén Ferinek hívtak, akárcsak az elődjét. Egy nagyon egyszerű, budai gyerek volt, látszott rajta, nem élhettek valami fényesen. Kopott nadrágban, kitaposott cipőben és kinyúlt pulóverben járt. Kicsit ütődött, de rendes gyereknek ismertem meg, imádta a kutyáját. Szerencsére a pénzt is. Szinte azonnal megtaláltam őt az „okossággal”.

– Feri! Mit szólnál hozzá, ha keresnénk egy kis mellékest.

– Persze. Miről lenne szó?

– Nézz körül! Erről.

Mutattam körbe az értékes, ám felettébb koszos színesfém kupacokra. Feri ugyanolyan értetlenül nézett rám, mint én néhány hónappal korábban a druszájára. Nekem már addigra megvolt a jogosítványom, így tudtam folytatni a bizniszt.
A Ladám hátsó futóművét szándékosan erősített rugókkal szereltettem fel, hogy ne szúrjon szemet, hogy erősen túlterheltem. Egy dobozos utánfutóval jártam dolgozni, amelybe egy akkora szivacs volt belevágva, hogy teljes mértékig eltakarta az alsó lemezt. Ez alá tudtuk rejteni az eltulajdonított dolgokat: alul egy pokróc, hogy ne zörögjön rajta a lopott réz, középen a szivacs, felül a kutyám. Természetesen a gyönyörű kupé Audimat továbbra sem mutogattam a munkahelyemen, véletlenül se szúrjon senkinek szemet, hogy túlzottan jól mennek a dolgaim. Mindig egyszerű ruhába mentem, senkinek ne legyen gyanús, hogy drága holmikban járok. Volt rá példa, hogy fizetéselőleget kértem valami kamu ürüggyel, hogy lássa a főnököm, hogy nem vagyok eleresztve anyagilag. Eddig is komoly pénzt kerestem, de ami ezután következett, az volt a csúcs. Az új srácnak fogalma sem volt, milyen értéket képviselhet az utánfutóba rejtett réz. Sejtése sem volt, mennyi pénzt vehettem fel másnap reggel az óbudai MÉH telepen. Napi szinten kapott húsz-harmincezer forintokat, aminek nagyon örült. Gyakorlatilag ő is megkereste egy este alatt a havi fizetését. Nekem akkoriban a napi bevételem időnként meghaladta a százezer forintot. Ha ötvenezer alatt kerestem egy este, elégedetlen voltam. Ne feledjük, ekkor még mindig csak 1990-et írtunk. Később még rásóztam a srácra a Ladámat is, én pedig vettem egy fiatalabb Zsigulit. Apránként, nagyjából két hét alatt, letudtuk a tartozást, nem is sejtette szerencsétlen, hogy körülbelül háromszoros áron fizette meg a kocsit. Jogosítványa nem volt még, de autója már igen.

Szerencsém volt, nem kaptak el soha. Isteni csoda volt, hogy aznap este, amikor a régi társam megbukott, nem mázsányi rakománnyal történt, hanem egy pár száz forint értékű hosszabbítóval, így nem lett nyomozás, nem lett vizsgálat. Csendben elküldték, és ennyivel lezárult az ügy. Akkoriban az ilyen típusú lopásokat nagyon komolyan vették. A színesfémek állami tulajdonnak számítottak, és súlyos büntetést szabtak ki arra, aki eltulajdonította. Ilyen esetekben minden hiányt rávernek a bűnösökre, garantált lett volna a néhány év börtön.

Minket szerettek a melósok is, ha tudtuk, hogy ellenőrzés várható a főnökség részéről, mindig figyelmeztettük az éjszakai műszakban levőket. Mindenki tudta, mi az okosság. Mi az élni és élni hagyni elvet követve sokszor elfordítottuk a fejünket, amikor láttuk a melósokat olyan helyeken nézelődni, ahol egyébként semmi keresnivalójuk nem volt. Éjjelente nem dolgoztak sokan, talán fél tucat munkás melózott az öntödében. Igaz, arra is volt példa, hogy cipekedés közben, kezünkben a lopott holmival, összetalálkoztunk valamelyikükkel. Diszkréten elballagott másfelé nézve, jelezve, semmit nem látott. Így ment ez. Egy alkalommal viszont a nappalos portást jelentenünk kellett. A váltás előtt, a szállingózó hóban hátra állt az autójával. Tisztán kivehetőek voltak a lábnyomai a frissen hullott hóban, és a kocsija kerekei is nyomot hagytak, de látszottak a pakolás nyomai is. Mivel neki ott semmi keresni valója nem volt, nem tehettünk mást. Lehet, arra számított, hogy majd olvadni fog vagy folytatódik a havazás. Nem volt szerencséje. Nekünk pedig nem volt választásunk. Értesítettük a vállalat rendészét, és a saját főnökeinket. El is kapták a tolvaj portást, mi pedig dicséretben és pénzjutalomban részesültünk. Aztán egyik napról a másikra megszűnt a munkánk. Szerződést bontottak az „Őrangyallal”. Gyorsan összeomlott a kártyavár.

Nagyon nehéz időszak következett. Azt hiszem, ebben a néhány hónapban siklott ki végleg az életem. A könnyen szerzett pénz megváltoztatta a világnézetemet. Éreztem, pénzt kell szereznem mindenáron! Méghozzá sok pénzt!

Az IPM magazinban olvastam korábban, hogy Amerikában kutyaviadalokat rendeznek, és óriási összegekben fogadnak. Néhány fotót is mellékeltek, ami bár durva volt, de mégis érdekelt. Talán pont azért, mert tiltott, és itthon ismeretlen volt ez akkoriban. A rézből szerzett pénz tetemes részét harci kutyafajták vásárlásába fektettem, azzal a szándékkal, hogy tenyészteni fogom őket. A tervem nem vált be, mire eljutottam odáig, hogy a tenyésztést elkezdjem, és kölyökkutyákat áruljak, a piacot ellepték a szaporítók. Fillérekért vagy akár ingyen lehetett kiskutyákhoz jutni, annyira leverték a piacot. Lassan felszámoltam a soha be nem indított üzletet, ám közben megismerkedtem néhány érdekes emberrel:

Egyikük egy nagyon nagydarab, rosszarcú férfi volt, Karányi Zsolti. Ránézésre kapott volna bármikor tíz évet: kopasz fej, fekete, összenőtt szemöldök, legalább ötven centi átmérőjű karral, és tele tetoválásokkal. Többéves börtönmúlttal a háta mögött, minden érdekelte őt, ami nem hivatalos. Rövidke ismeretség után rákérdeztem, mivel foglalkozik, mire ő a világ legtermészetesebb módján válaszolt:

– Strici vagyok a nyolcban. – Mintha azt mondta volna, hogy esztergályos valamelyik gyárban.

Még mindig csak 1990-et írtunk, alig múltam nagykorú. „Strici a nyolcban”. Elképedten nyugtáztam, de jó barátok lettünk.

Egy nyári délelőttön átmentem hozzá Csepelre. Feleségével és egy-két éves lányával éltek egy kis lakásban, a rendőrség mögötti kis lakótelepen. Megkért, hogy vigyem át Erzsébetre, mert elromlott a kocsija, és az egyik kurvája két napja nem hozza a leadót, keressük meg. Nem okozott problémát. Én vezettem, ő pedig mondta az útirányt. Ócska macskaköves úton haladtunk a lepukkant kerületben, amikor jelzett, hogy megérkeztünk. Megálltunk egy rozoga, egyszintes bérház előtt, amelynek az ablakai kerítés nélkül egyenesen az utcára néztek. Újdonsült barátom bekopogott a lehúzott redőnyön. Kisvártatva a redőny felemelkedett, és egy bozontos hajú nő nézett ki az ablakon, néhány mondatot beszélt Zsolttal, majd eltűnt a függöny mögött. Talán egy perc telhetett el, kinyílt a kapu. Pongyolában, ugyanazzal a kócos hajjal kilépett a nő, és valamit átnyújtott. Haveromnak nem kellett több. Odalépett, átvette amit adott a csaj, és válaszul ököllel hatalmasat csapott az arcába. A nő azonnal hanyatt esett a nagy erejű ütéstől. Mikor feltápászkodott, láttam a kocsiból, ahogy orrán-száján ömlik a vér. Zsolt még mondott neki valamit, amit nem hallottam, majd komótosan az autómhoz sétált, és beült mellém. Rám nézett, és ártatlan hangon annyit mondott:

– Mehetünk. – Ezzel lezártnak tekintette a történteket.

Sokáig tartottuk még a kapcsolatot, de valahogy szépen lassan eltávolodtunk. Sok évvel később hallottam, hogy a konditeremben gyúrás közben szétrobbant a koszorúér a szívében. Komoly mennyiségű gyógyszert szedett a szívére. A gyógyszerek lenyomták őt, ezért sok kávét és energiaitalt fogyasztott. Az edzéshez használt szteroidok tovább pörgették, ilyenkor nyugtatókat kellett bevegyen, majd ismét kávé, Red Bull-lal. Ilyen terhelést nem visel el még egy egészséges ember sem hosszú távon, nemhogy egy szívbeteg. A negyvenes évei elején halt meg.

Simon

Egyik tavaszi napon A kutya című szaklapban megjelent hirdetésemre egy szimpatikus, a húszas éveinek végén járó férfi jelentkezett, akit R. Simonnak hívtak. Olyan közvetlenül tudtunk beszélgetni egymással, mintha ezeréves cimborák lennénk. Furcsa érzés, amikor megérezzük valakin az első percben, hogy még szerepet kap az életünkben. Hát, ez be is igazolódott később... Tahitótfaluban lakott, nem messze a Dunától. Magas, sportos volt, elég agresszív hajlamú alak, sok évig cselgáncsozott. A tőlem jóval idősebb, erősebb haverjai is tisztelték.
A magam húsz évével akkoriban még kis nyikhaj voltam hozzá képest a vékony alkatommal. Eleinte az ismerősei kicsit szkeptikusak voltak velem, de idővel elfogadtak, mert Simon a barátjának tekintett. Vagyonvédelmi céget vezetett egy ismerősével. Több telephelyet őriztek, de benne volt mindenben, amivel pénzt kereshetett, legyen az legális vagy illegális. Gátlástalan volt, és ha üzletről volt szó, még inkább azzá vált. Nagy házban élt, és egy újszerű BMW-vel járt. Felesége szép nő volt, Simon megkövetelte tőle, hogy otthon is mindig olyan elegáns ruhában legyen, mintha valami nívós helyre mennének. Barátom már-már beteges volt ebben a kérdésben, az pedig tisztán látszott, hogy a felesége erősen el van nyomva a kapcsolatukban, semmibe nem szólhatott bele. Ezt a magánügyüknek tartottam, bár utólag visszagondolva, Simon mellett mindenki el volt nyomva.

Néhány órányi ismeretség után meséltem neki a „rezes” sztorikról. Erre elmondta, hogy soha nem gondolt erre, de képzeljem el, két olyan általuk őrzött telephely is van, ahol színesfémátvétellel foglalkoznak. Napokon belül elvitt mindkét helyre, majd a következőt kérdezte tőlem:

– Mi a véleményed? Van benne lehetőség?

– Havi milliókat nem tudunk húzni belőle, de érdekel – válaszoltam őszintén.

Közel sem volt olyan nyereséggel kecsegtető, mint előtte a kőbányai telep, de lehetett csipegetni belőle.

Időközben eladtuk a ráckevei nyaralót, amelynek az árából kifizettem egy takaros horányi ház felét, majd oda is költöztünk a néhány hónapos Bernadett-tel és az anyjával, Marikával. Kicsi volt a gyerek, így Marika természetesen nem dolgozott, sőt amíg együtt éltünk, egyáltalán nem. Otthoni példa lehetett, hiszen nálunk a férfiak dolgoztak, a nők otthon voltak, és a háztartást vezették. Egyedüli családfenntartóként valamit csinálnom kellett. Pénzre volt szükségünk, és a rézlopásos biznisz Simonnal erre remek lehetőségnek tűnt. Sok győzködés nem kellett, természetesen igent mondtam az invitálásra, hogy menjek hozzájuk dolgozni. Fizetésről nem is beszéltünk csak százalékokról, hogy hogyan osszuk el a lopott áru után kapott pénzt. A társát valamilyen Gábornak hívták, ő semmiről sem tudhatott, ez szigorúan Simon magánügyletének számított, üzlettársa csak legális dolgokat engedett a cégben. Roppant antipatikus személy, volt, ha jól tudom, rendőr lehetett korábban, de arra tisztán emlékszem, hogy nagyon nem kedveltük egymást.

Egy héttel később már be is indult a munka. Két helyen melóztam egy időben: az egyik telephely Óbudán volt (valahol a Bécsi út végénél), a másik jó messze Horánytól, ahol akkoriban éltem, Csepelen, a Rózsa utcában. Első napomon Simonnal mentem le mindkét helyre, hogy megismerjem a terepet, és lássák az ottaniak, hogy a cégükhöz tartozom. Előfordult, hogy harminchat órát húztam le egyhuzamban, mert úgy jött ki a lépés. Egyszer hazafelé egy pillanatra bealudtam vezetés közben, csodával határos módon baleset nélkül megúsztam. Sajnos, valóban nem lehetett annyit keresni, mint anno a Metalloglobusnál, mert a két telephely töredéke volt annak, de legalább jött valami pénz. A régi kapcsolatom megmaradt, így volt helyem, ahol a piaci árnál magasabb áron vették át tőlem a lopott színesfémet, mint bárhol máshol. Óbudán egyedül voltam szolgálatban, csak arra kellett figyelnem, hogy máshonnan nehogy kiszúrják az ügyködésemet. Csepelen viszont ketten voltunk egy másik emberrel. Simon szigorúan megtiltotta, hogy belevegyem az okosságunkba a gyereket. Vagy nem merte megkockáztatni, vagy a pénzt nem akarta tovább osztani, de egyedül kellett megoldanom mindent. Szerencsémre a srác nem a szorgalom mintaképe volt, annyira mélyen aludt minden éjjel, hogy tőle az épületeket is lebonthattam volna. Azt se vette észre egyszer sem, amikor éjjel megpakoltam a kocsimat, és elmentem egy bő órára, majd miután odahaza kipakoltam a lopott rezet, visszaálltam a telephelyre. Heteken keresztül működött a rendszer.

Egyszer hazafelé tartottam Csepelről, az autóm rendesen megpakolva a frissen szerzett zsákmánnyal. Hirtelen a hátam mögül, reflektorral mögém érkezett egy autó. Villogott a lámpáival, hogy álljak félre, de nem estem kétségbe. Napokkal korábban jött egy zseniális ötletem: „kiváltottam az ipart”, színesfémátvevőként regisztráltak, mint egyéni vállalkozót, így nem kellett tartanom a rutin igazoltatástól. Nem okozott gondot, ha esetleg megkérdezi a rendőr, miért szállítok az autómon mázsaszám rezet és honnan szereztem. Teljesen nyugodtan félrehúzódtam, és vártam, mi történik. Odalépett az autómhoz egy vékony cigány gyerek és komoly arccal megszólalt:

– Jó estét! Rendőrség!

Majdnem kinevettem. Akkor vagy te rendőr, amikor én, gondoltam magamban. Az autójuk egy nagyon szakadt „ezerkettes” Lada volt, amilyennel a zsaruk nem jártak. Nem is mentem bele a játékba.

– Milyen rendőrség? Ne nevettess! Mit akarsz? – kérdeztem.

– Egész este néztünk a kerítésnél. Lopni akartunk a telepről, közben láttuk, hogy pakolod a kocsidat. Nem akarunk semmi rosszat, osztozzunk az okosságon. Te is jól jársz, mi is jól járunk. Senkinek nem fáj. Ha nem tudunk megegyezni, elmegyünk a rendőrségre, és feljelentünk! – tért a tárgyra azonnal.

Nem gondoltam korábban, de jobb lett volna egy rendőri igazoltatás. Nem voltam dörzsölt bűnöző, de a fejemre sem ejtettek. Két választási lehetőséget ajánlott, én mégis egy harmadikat választottam. Látszólag belementem a játékba. Rábólintottam.

– Rendben. A héten már nem dolgozom, de jövő héten hétfőn este hattól leszek. Gyertek el aznap este tízre. Másszatok be a kerítés hátsó részén, hogy legyen nyoma a betörésnek, ne kerüljek bajba. Utána beálltok a főkapun a kocsival, és megrakjuk az autótokat.

Nem tudom, honnan jött az ötlet, de azonnal megoldást kellett találnom. Azzal a lendülettel elmentem Simonhoz a hírrel, hogy tudassam vele, mi történt. Hajnalban ébresztettem, hogy azonnal beszámoljak neki a történésekről. Szokásához híven nagyon ideges lett, mindenféle retorziót kitalált a romáknak, de végül lehiggadt. Tetszett neki az ötletem, hiszen belátta, vagy elvisz a telepről, és befellegzik neki is a plusz jövedelem, vagy meglépjük amit kiterveltem. Ráadásul a csepeli telephely volt számunkra a jobb, itt sokkal több volt a nekünk szánt holmi, mint az óbudai telepen. Nem hagyhattuk, hogy zsaroljanak. Ha milliókat nem is tudtunk keresni, de havonta néhány százezret könnyedén. Ez a pénz 1990-ben a sokszorosát jelentette a havi átlagkeresetnek. Három napunk maradt kieszelni az akció részleteit. Főnököm semmibe nem avatott be, de tudtam, intézkedik. Már kora este legalább tízen várakoztunk a csepeli telep nagy irodájában, mindegyikük Simon ismerőse volt. Ismertem a társaság többségét, egyszer-kétszer dolgoztam velük, mint kidobó a leányfalui diszkóban, amit Simon védett. Mindenki elfoglalta a pozícióját és vártunk. Sétálgattam, hogy lássanak kintről a romák. Éreztem, kintről már figyelnek. Zsebemben lapult egy 9 mm-es gázpisztoly, a balomon az egyik jól képzett kutyám. Miután tudtuk, hol és mikor fognak betörni a telephelyre, nem volt nehéz rákészülnünk. Nem kellett egy órát sem várnunk, s a megbeszélt irányból pisszegést hallottam, majd megzörrent a drótkerítés. Innentől kezdve felgyorsultak az események: hárman ugrottak át a magas kerítésen és egyenesen a rézből álló kupac felé indultak. Már jócskán a telepen jártak, amikor a hátuk mögül kiabálással előjöttek a társaim és futásnak eredtek a három, vékony cigány gyerek irányába, akik azt sem tudták hirtelen, mi történik körülöttük, de azonnal menekülőre fogták. Egy irányba szaladhattak, éppen felém, mögöttük a felbőszült marcona társasággal. A többiek ugyan nagydarabok voltak, mindenképp erőfölényben, de a beijedt romák gyorsabban szaladtak. Láttam a futóversenyt nem mi fogjuk nyerni. Ha ezek most itt lelépnek, az a lehető legrosszabb, ami történhet. Mielőtt elfuthattak volna mellettem, a pisztolyomból feléjük lőttem az egész tárat, majd rájuk eresztettem a kutyámat. A zárt helyet a könnygáz ellepte és a kutya is tette a dolgát. Elfogtuk mindhármat. Kis késéssel értesítve lett a rendőrség. Addig Simon módszeresen verte őket olyan rutinnal, hogy semmi nem látszódott rajtuk. Néha nekem fájt már a látvány. Cselgáncsos múltjából adódóan tudott olyan fogásokat, ami ugyan látható sérülést nem okozott, de rettenetes fájdalommal járt. Barátomnak is érdeke volt, hogy a rendőrségi kihallgatásukkor el ne hangozzon semmi, ami rám terelné a hatóság gyanúját, ezért meg kellett félemlítse őket. Pár héttel később hívtak a csepeli yardra tanúmeghallgatásra. Minden simán ment, elmondtam, hogy betörtek a telepre, és a kollégáimmal elfogtuk a betörőket. Szembesítésen a romagyerek, aki rendőrnek adta ki magát az elején, még próbált okoskodni, hogy megbeszélte velem a betörést, és én engedtem be őket. Elmondta azt is, hogy látott engem lopni a telepről, de a rendőr szerencsére nem hitt neki. Éppen ezért mondtam, másszanak be, hogy látható nyoma legyen a betörésnek, mégis nehezebb kimagyaráznom, ha kaput nyitok nekik, és beinvitálom őket a telepre. Már akkor tudtam nagyjából a forgatókönyvet, amikor az út szélén a romák rendőröset akartak játszani velem az ócska Zsigulijukkal. Bejött a tervem: eltakarítottuk a nem idén barnult vérszopókat.

Néhány héttel később Simon megkeresett, lenne egy holland rendszámú Ladája, és cseréljem el vele az enyémre. Én egy pár évvel idősebb, de teljesen hivatalos Ladát adtam oda. A tőle kapott autónak külföldi papírja voltak, de nem voltam benne biztos, hogy a frissen cserélt autóm teljesen frankó: fiatalabb volt, gyönyörű állapotú, minimális kilométerfutással, mintha akkor gördült volna le a futószalagról. Az enyémnek sem volt baja, igazából azért mentem bele, mert Simon akarta így. Ha valamit eldöntött, annak úgy is kellett lennie, ha tetszett a másiknak, ha nem. Ő volt a főnök.

Lent portáztam a Dunakanyarban lévő diszkóban az embereivel. Velünk dolgozott egy nem túl magas, de nagyon izmos, erős kinézetű srác. Kemény palinak tűnt, látszott, nem most kezdte a szakmát. Egyik este főnökünk benézett hozzánk a szórakozóhelyre. Valami vitás ügyük volt ezzel a kigyúrt portás sráccal, kihívta a szórakozóhely elé és nagyon csúnyán, megalázóan beszélt vele. A másik megszólalni sem mert, csak makogni tudott. Simon felajánlotta, verekedjenek, de természetesen a másik nem mert felállni neki. Soha nem gondoltam volna, hogy ez a nagydarab, kigyúrt fickó, aki egyébként nem volt gyáva, így megalázkodjon. Szóval ilyen volt Simon.

Nem sokkal ezután, 1991-ben, nyár elején keresett meg ismét, hogy lenne egy Alfa Romeo 75-ös. Egy Németországban élő ismerőse itt hagyná a kocsit Magyarországon, és kint bejelenti, hogy ellopták. Felnyalja a német biztosítótól a kárösszeget, ami valószínűleg magasabb lehetett, mint az autó valós értéke. Nem tudom a hiteles történetet, lehet, igaz volt, amit mondott, lehet nem. A lényeg, hogy Simon úgy gondolta, legyen enyém az autó, majd lepapírozzuk, és eladjuk, de nyugodtan járjak vele, mert nálunk nem körözi a rendőrség. Ezzel a lendülettel elkérte a holland rendszámos Ladámat, melyre – véleménye szerint, így már nem volt szükségem. Persze, boldogan ültem át a Zsiguliból az olasz autóritkaságba. Akkoriban még alig lehetett nyugati autót látni az utakon, ez pedig egyenesen gyönyörű volt: tűzpiros színű, apró kockás, félig bőr üléshuzattal, minden extrával, háromezer köbcentis, bivalyerős motorral, sportkipufogóval felszerelve. A hathengeres motor csak úgy dübörgött. Abban az időben nem volt még számítógépes rendszer a rendőrségeken. A rendőröknél a rádión való lekérés működött, de az sem ment egyszerűen, főleg nem egy külföldi rendszámú gépjárműnél. Ahhoz, hogy információt kapjanak, napokig várniuk kellett, mire a külföldi kollégáik egyáltalán választ adtak. Egyszer egy hajnali órában az Árpád hídon próbáltak igazoltatni. Állt a két egyenruhás járőr az út szélén. Ahogy közeledtem, egyikük kilépett elém, és körözött a lámpájával, jelezve, hogy álljak félre. A sávom közepén állt, elgázolni vagy veszélyeztetni nem akartam, még véletlenül sem, így lehúzódtam, úgy tettem, mintha félreállnék. Amint a kocsi mellé lépett, nagy gázzal, csikorgó kerekekkel lőttem ki az erős sportautóval. A rendőr látta, nincs értelme üldözniük a szolgálati Zsigulival, csodálkozva tárta szét a karját, majd nagyot legyintett, és leállította a mögöttem jövő autóst ellenőrzésre.

Valahonnan megtudtam, hogy régi szerelmem, Hollóy Kriszti éppen itthon van Angliából. Természetesen azonnal Nagytarcsa felé vettem az irányt a tűzpiros verdával. Dobogó szívvel nyomtam meg a Szőlő utcai kétszintes ház kapucsengőjének a gombját. Kisvártatva bebocsátást nyertem. Kriszta édesapja engedett be és felirányított az emeletre, ahol szerelmem a szobájában tevékenykedett. Évek óta nem láttuk egymást, szemlátomás megörült nekem. Belemelegedve a beszélgetésbe, valahogy közelebb került hozzám, finoman megsimogatott, és megdicsért, mennyire megizmosodtam mióta nem látott. Több se kellett, megcsókoltam. Ő visszacsókolt. Estére megbeszéltünk egy közös vacsorát, majd elbúcsúztunk. Jól emlékszem, a Király utcai Pizza Hutba mentünk. Nagyon tetszett neki a dögös verda és a húszéves, egzisztenciával rendelkező pasi. Persze, nem tudta, hogy az egzisztenciám egy papírok nélküli autóból és néhány tízezer forintból állt, ami a zsebemben lapult. Kötetlenül beszélgettünk, mindketten remekül éreztük magunkat a másikkal.
A vacsora végeztével megkért, engedjem, hadd vezesse az autót. Mit mondhattam volna?

– Rendben! – feleltem kényszeredett mosollyal az arcomon.

Ezzel átengedve neki a volánt. Mindent beállított a lányos termetéhez, majd nekiindultunk az este folytatásának. Mint említettem, a kocsinak semmiféle papírjai nem voltak, még hamisak sem. Egyetlen pozitívuma csupán annyi volt, hogy legalább a rosenheimi rendszámot nem körözték, amit Simonnal egy nyugati autóbontóból szereztünk korábban. Mondanom se kell, megtörtént, amire legkevésbé vágytam. A zsinagóga mellett, két rendőr igazoltatott minket. Még autójuk sem volt, két egyszerű gyalogos járőr ácsorgott a nyári estén a Dohány utca sarkánál. Kriszta természetesen mit sem tudott a papírok nemlétéről, mint jól nevelt állampolgár kitette az irányjelzőt és lehúzódott a padka mellé. A rendőr odalépett, tisztelgett és azt kérdezte:

– Jó estét! Beszélnek magyarul?

Utalva a német rendszámtáblára.

– Jó estét! Igen.

Hangzott Kriszta válasza.

– Közúti gépjármű ellenőrzése. Kérem a jogosítványát, az útlevelét, és az autó okmányait!

– Pillanat.

Néhány másodperces keresgélés után a jogosítvány és a személyes papírok előkerültek. Én a forgalmi keresését imitáltam, turkáltam a kesztyűtartóban, minden lehetséges zugot átnéztem. Kriszti kérdőn nézett rám. Nem volt buta lány, azonnal levette, hogy baj van. Helyes arcával rámosolygott a rendőrre:

– Elnézést! Úgy látszik a forgalmink otthon maradt.

A női mosoly láttán a járőr megkegyelmezett és elengedett minket.

Az elektromos ablak felhúzása után néhány percnyi kínos csend következett. Úgy éreztem, elsüllyedek szégyenemben. Krisztának nem tudom mi járhatott a fejében. Végül megtörte a csendet, és mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, mosolyogva annyit mondott:

– Mondhattad volna, hogy nincsenek papírjai a kocsinak, akkor nem kérem el a városban, csak a környékünkön vezettem volna.

Lehet, bele se gondolt mi lett volna, ha a rendőr nem ilyen elnéző. Ennek ellenére még legurultunk Cinkotára, a Naplás-tóhoz. Éppen heves szeretkezésbe kezdtünk volna a kocsi hátsó ülésén, ha az esténket a kerületi rendőrök meg nem zavarják. Elemlámpával világított be a barom a lihegésünktől bepárásodott ablakon. A hülye is látta mi történik – pontosabban történt volna – a nyári éjszakában, de neki meg is kellett győződnie róla alaposabban. Az igazoltatást itt is megúsztuk, de a hangulatnak annyi lett. Szerelmemet hazavittem a szüleihez Nagytarcsára, majd elbúcsúztam tőle. Marika valamit megérezhetett, feljött a gyerekkel Pestre. Cinkotán voltam apáméknál, már korán megérkeztek a kislányommal, Bernadett-tel. Nem örültem a látogatásnak, főleg annak tudatában, hogy tudtam, Kriszta is jönni fog hamarosan. Akkoriban a környéken még a vonalas telefon is ritka volt, a mobiltelefonról pedig azt sem tudtuk, hogy létezik. Valamivel később, ahogy ígérte, valóban megérkezett. Bernadett a kiságyában ácsorgott, valami borzalmas barna nadrágban. Nem tudom, hogyan adhatott rá az anyja ilyen ronda ruhát, de erre tisztán emlékszem. Kriszta meglátta, és elolvadt a látványtól. Nem volt helye a szavaknak. Kikísértem a szerelmemet, akitől a kapuban búcsút vettem. Nem akart egy családot szétrombolni, mondjuk, én sem marasztaltam. Utólag belátom, hogy nagy tévedés volt elengednem. Sokáig nem is találkoztunk.

Ha nem lett volna elég bajom, 1991 augusztusában elvittek katonának. A honvédség senkinek sem jött jókor, de nekem a legrosszabbkor. A horányi háznak – amelyben akkoriban éltünk a párommal, a korábban eladott ráckevei nyaralónk árából vettük – a felét tudtam csak kifizetni, a másik részét, gondoltam, majd összeszedem valahonnan. Felelőtlen vállalás volt, de alig húszévesen nem tudtam felnőttként gondolkodni. Egy nagyon hangulatos, saroktelken álló, alpesi tetővel ellátott kis faház volt, hatalmas ősfenyőkkel, alig egyméteres kis kerítéssel, a gát árvízmentes oldalán, de egészen közel a Dunához.

A Simon-féle rézlopásnak már korábban vége lett, nem is váltotta be a hozzá fűzött reményeket, de ekkor már ismét alig tudtam pénzt keresni, majd a katonasággal végképp semmi lehetőségem nem maradt a megbeszélt határidőig kifizetni a fennmaradó összeget. Sajnos, így nem maradhattak a házban Marikáék sem, mert neki nem volt keresete, nem tudta eltartani magukat. Bernadett nem volt egyéves sem, így dolgozni sem tudott volna elmenni a gyerek mellett. Horány egyébként is mindentől kiesik. Nincsen messze Budapesttől, de nagy gondot jelentett, hogy a szigeten van. Sokszor szobroztam a Duna partján, várva az óránként közlekedő kompra, amivel átmehettem Dunakesziről, ha pedig körbe mentünk, Szentendre felé, hatalmas kerülő volt. Szóval, nem maradhattak. Az eladó széttette a kezét, ő nem tudja a pénzemet visszafizetni. Azóta sem tudom, mi van a házzal. Sok évig állt üresen. Lezártam magamban ezt az életszakaszt. Jól járt velem az eladó. Kapott ajándékba hatszázezer forintot, amely akkoriban egy kisebb lakás árának felelt meg.

A történetnek itt még nem volt vége: bevonulásom után Simon követelni kezdte az Alfát, amit korábban nekem szánt. Az egykori holland rendszámú Ladámat odaadta a cigányoknak, hogy menjenek el azzal betörni. Én egy forintot nem láttam abból sem, viszont a kocsit totálkárosra törték. Így se pénz, se Lada, se Alfa Romeo. Mivel katona voltam, anyám vitte el Tahitótfaluba a tűzpiros sportkocsit. Szerencsétlen Muterom a régi Skodáján kívül nem vezetett mást előtte. Komikus lehetett, amikor a 3000 köbcentiméteres sportautó minden gázadásra megugrik alatta. Végül azért ügyesen megoldotta, így az Alfa visszakerült Simonhoz. Nekem gyakorlatilag semmi nem maradt a problémán kívül.

Egy-két hét elteltével rendőrök jelentek meg az orosházi laktanyában, és engem kerestek. Nem tudtam, mit akarhatnak, de hamarosan a tárgyra tértek. Érthetetlen okból Simon a horányi házam udvarára tette le a feltűnő Alfa Romeót. Miután a helyi körzeti megbízott többször elment a ház előtt futó gáton, felfigyelt a lakatlan ház telkén álló nem mindennapi kiállású, német rendszámú autóra. Érdeklődött a szomszédoktól, de nem lett okosabb, így lekérte az autó adatait. Persze, a rendszám semmilyen rendszerben nem szerepelt, még a külföldiben sem, de idővel kiderült, hogy egy autóbontó telepen lévő roncsról származott. Állítólag Németországban a roncstelepen leadott autókat örökre törlik a rendszerből, a rajtuk levő rendszámmal együtt megsemmisítik. Egyben volt igaza Simonnak: sehol nem szerepelt a nyilvántartásban, de ez csak a rendszámtáblára vonatkozott. Az autót alvázszám alapján a német rendőrség kereste. Nem tudtam mit mondani, magamra nem vállalhattam, eleve nem én voltam a felelős, hogy egykori barátom ilyen amatőr hibát vétett. Bárhová letehette volna, egy garázsba vagy egy zártabb udvarra, ahol nem olyan feltűnő, mint az én elhagyatott házam. Máig érthetetlen, hogy egy ilyen rafinált ember, mint Simon, hogy lehetett ennyire felelőtlen. Az üggyel kapcsolatban van egy másik teóriám is: azt sem tartom kizártnak, hogy szándékosan tett így, mert ártani akart nekem. Ezt a később történtek hatására még hihetőbbnek érezem. Nem tudom, mi lett az ügy vége, soha többet nem hallgattak ki miatta, lezárták az ügyet. Utóbb fél füllel hallottam, hogy Simonnál kötött ki az Alfa, amit hatósági közbenjárással hivatalossá tudott tenni.

A katonaságot viszonylag hamar letudtam. Egy hónapig voltam Orosházán határőr. Akkoriban elég zavaros politikai viszonyok voltak. Kóstolgattuk a demokráciát: már voltak jogaik az embereknek, de senki nem tudta, mit hoz a holnap. Abban az időben kezdődött a konfliktus Jugoszláviában. A déli határhoz közeli határőrlaktanyában mindig zajlottak az események, de éreztem, engem ez csöppet sem vonz. Két lehetőséget láttam a kijutásra: vagy leszereltetem magamat nagyon gyors iramban vagy elmegyek rendőrnek. Az első napon, ahogy lekerültünk Orosházára, az egyik frissen vonult katonatársam kiverte a balhét. Kiabálni kezdett és öngyilkossággal fenyegetőzött; azonnal elkülönítették tőlünk. Ijesztgettek minket, hogy ez lesz vele, meg az, hadbíróság elé megy, meg börtönbe kerül. Szerencsére éppen meghallottam, ahogy a századparancsnok mondja négyszemközt egy másik tisztnek, hogy ő nem vállalhat felelősséget egy ilyen emberért. Helyezzék el az egészségügyi részlegen és leszerelik, amint lehet. Azonnal tudtam, mit kell tennem. Mivel én nem bírtam a balhékat, és tudtam, nem vagyok alkalmas életszerűen eljátszani, amit a másik srác, más tervet gondoltam ki: jelentkeztem egy parancsnoki meghallgatásra, ahol roppant szomorú szemmel előadtam, hogy nem bírom a bezártságot, és öngyilkossággal kapcsolatos gondolataim vannak. A bezártságot valóban nehezen viseltem, de nem rosszabbul, mint a többiek. Sohasem fordult meg a fejemben, hogy véget vessek az életemnek. Az iroda egy kis helyiség volt a folyosó végén, és a cigarettafüsttől alig lehetett megmaradni benne. A szigorú százados láncdohányos volt, egyik cigarettáról a másikra gyújtott, ameddig a meghallgatásom zajlott. Elmeséltem a félig kifizetett házat, a reménytelen helyzetemet, és az alig másfél éves lányomat, mire ezt felelte:

– Nyugodjon meg! Átkísértetem a szemben lévő épület alagsorának egészségügyi részlegébe, és amint lehet, leszerelik. Megértem a problémáját, de legyen türelemmel! Ez nem fog egyik napról a másikra bekövetkezni, de az eskütétel után végleg hazamehet.

Hinni sem akartam a fülemnek. Olyan boldogság tört rám, hogy majdnem felugrottam örömömben az alacsony plafonig. Visszamentem és összeraktam a cuccomat, majd irány az egészségügyi. Sok katonasztorival nem rendelkezem. Vannak emlékeim, de igazán szóra sem érdemes egyik sem. Talán az maradt meg leginkább, hogy mindig nagyon éhesek voltunk. Olyan kis adag ételeket kaptunk, hogy sosem laktunk jól. Igaz az étkezésre szánt egy-két perc sem adott volna lehetőséget nagyobb lakomákra. Egy hónapba telt, a százados állta a szavát, és valóban leszereltek. Egyszer voltam itthon katonaruhában, amikor eskü után hazaengedtek mindenkit. A többiek mentek vissza rövidesen a kimenőről, de én már a civil ruhámért jöttem. Nagyanyám sok évig emlegette, milyen fess férfi voltam az egyenruhában, de nem vágytam ilyen babérokra. Utólag lehet, hogy jobban jártam volna, ha akkor a rendőrséget választom, de az élet már csak ilyen.

Bűn az Élet

A katonaságtól történő leszerelésemet követően, tanácstalanul tekintettem a jövőbe. Nem volt pénzem, lehetőségem, sem elképzelésem, hogy mit kezdhetnék magammal. A félig kifizetett horányi házunkat hátrahagyva visszaköltöztünk Marikával és az alig másfél éves Bernadett-tel Cinkotára. Ezzel nem volt probléma, mert apámék szívesen láttak, de nem lehetett hosszú távú megoldás a tíz négyzetméteres szobám, amelyben immár hárman laktunk. Továbbra sem akartam dolgozni, a normális élet lehetőségét már nem is kerestem. Egyetlen dologban voltam biztos: pénzt kell szereznem, lehetőleg gyorsan és minél többet. Ahogy ilyenkor lenni szokott, elkövettem életem egyik legrosszabb lépését, bár azt gondolom, innen már egyenes volt az utam a lejtőn lefelé. Megkerestem egyik gyerekkori haveromat, Tüskét, akivel még az általános iskolából ismertük egymást.
A nyolcadik elvégzése után karosszérialakatosnak tanult, és már fiatalon meggyűlt a baja a törvénnyel. Nem tudtam pontosan, mit követtek el, csak annyit hallottam, hogy a szomszédjával, az autófényező sráccal belekeveredtek valamilyen lopott autókkal kapcsolatos ügybe. Tehát megkerestem a régi havert, hátha tud segíteni és valami „okosságot” kitalálunk közösen.

Tudta már az iskolában, csibész voltam, de más egy sor iskolai stikli, mint a valódi bűnözés. Eleinte nem foglalkozott velem, lehet, komolytalannak tartott, amit egyébként meg tudok érteni, ám addig jártam a nyakára, hogy végül összehozott egy minden hájjal megkent sráccal, Semsei Tomival. „Sem” az újpalotai lakótelepen élt a szüleivel, anyja pedagógus, apja újságíró volt – mondhatni, rendezett családból indult ő is. Megismerkedésünkkor már komoly priusszal rendelkezett: gyerekfejjel javító-nevelő intézetbe került, innen egyenes út vezetett számára Tökölre, a fiatalkorúak börtönébe, majd felnőttként is többször lecsukták, volt előzetesben és elítélve is. Alig lehetett huszonkét-huszonhárom éves, de már súlyos éveket töltött a rácsok túloldalán. Fura természete volt: vicces, jó fej, de velejéig romlott. Semmit sem tisztelt, és csak egy dolog motiválta – a pénzszerzés. Bárkit lelkiismeret-furdalás nélkül meglopott, legyenek azok haverok, barátok, vagy a családja, akár a saját testvére, aki becsületesen élt. Tőlem ezek a dolgok mindig távol álltak, a család és a barátság mindig szent volt. Tominak kellet egy „span”, ahogy ő mondta, én pedig örömmel vállaltam. Igaz, akkoriban azt sem tudtam mit jelent ez a szó.

Ekkortájt én még nagyon egyszerű gyerek voltam. Korábban egyszer álltam már ugyan bíróság előtt önbíráskodásért, de amit elkövettünk, inkább volt burleszkfilmbe illő jelenet, mintsem bűncselekmény. Egyik haveromnak, Szitás Csabinak tartozott valaki, pontosabban az apjának, aki elvégzett egy munkát, de nem fizették ki. A faterja időközben meghalt, így Csaba úgy gondolta, neki kell eljárjon a vitás kérdésben. Felbérelt engem és egy haveromat, hogy szerezzük vissza a pénzt, hajtsuk be a vélelmezett adósságot. A belvárosban volt fodrászüzlete a nőnek, aki tartozott. Még autónk sem volt, villamossal mentünk a helyszínre. Csapatunk megérkezett az „adóshoz”. Megbízónk ment elöl, mint főnök, mi pedig fenyegetően álltunk mögötte P. Józsi barátommal. Csabi tisztességesen kezdte a beszélgetést:

– Csókolom! Meg tetszik ismerni?

– Hogyne, Te vagy a macskás kisfiú – hangzott a hölgy válasza.

Nehezen tudtuk megállni, hogy ne röhögjünk ezen, de meg kellett őriznünk a félelmetes bűnöző látszatát. Láttam, kezd elbagatellizálódni a helyzet, ezért odaléptem a nőhöz, és a hónaljtokban levő gázpisztolyomat megmutattam neki, amitől rendesen elsápadt. Talán ekkor esett le neki, hogy nem viccből mentünk oda. Csabi ezen felbátorodva szigorúan követelte
a pénzt, mondta, másnap bejövünk érte. Mondanom sem kell, a fodrásznő azonnal a rendőrséghez fordult. Minket a társammal nem tudott megnevezni, de a megbízónkat ismerte név szerint, így őt aznap este bevitték kihallgatni a kerületi rendőrök. Csabi jóképű, kedves, vidám srác volt, korántsem sem volt bűnöző alkat. Szerető családban élt, nagyon kedves anyjával, az apját nem sokkal korábban veszítette el. Ahogy ilyenkor lenni szokott, a nyomozó jól beszaratta, hogy megy a börtönbe, ahol ez lesz vele, meg az, ha nem beszél. Persze, azonnal feldobott minket. Másnap ismét találkozott a kis brigádunk, és villamosra szállva, elmentünk a fodrászüzletbe a pénzért. Csaba persze nem szólt az előző este történtekről, gondolom, a rendőröktől jobban félt, mint tőlünk. Semmi gyanúsat nem vettünk észre, amikor az üzletbe léptünk. Nem telt el egy perc, mindenhonnan civil ruhás nyomozók ugrottak elő fegyverrel a kezükben. Teljesen ledöbbentünk, esélyünk sem lett volna a menekülésre vagy bármilyen ellenállásra. Bilincsben vittek minket a VI. kerületi kapitányságra. Nem bántottak, szépen bevágtak minket az előállító helyiségbe és hagytak főni a levünkben. Soha nem felejtem el azt a néhány órát, amit ott töltöttem. Külön cellába raktak engem és a haveromat, Csabát be sem hozták, még a fodrászatból elengedték. Akkor tudatosult bennem, hogy ő már túl van a kihallgatáson, és belecsalt a csapdába. Eljátszotta, hogy minden rendben van, mi pedig gyanútlanul követtük. Pár órát töltöttünk a zárkában, ami kezdésnek éppen elég volt, majd felvittek minket a kihallgatásra, ahol a nyomozónak mindent töredelmesen bevallottunk. Nagyon nem is volt mit tagadjunk, az ügy így is, úgy is bizonyított volt. A kihallgatást követően kiengedtek minket. Hogy kiszellőztessük a fejünket, gyalog mentünk egészen hazáig. Órákon át sétáltunk a hűvös, tavaszi estén. Haverom is cinkotai gyerek volt, néhány utcára laktunk egymástól. Végigbeszélgettük a hosszú utat, fogadkoztunk, soha többé nem teszünk rossz fát a tűzre, még piros lámpán sem fogunk átmenni. Ezt a fogadalmunkat nem sikerült betartani. Mindketten visszakerültünk. Én viszonylag hamar, társam csak később, de az egy másik sztori. A barátságunk évekig megmaradt. Ugyan Józsival később megváltozott a viszonyunk, de Csaba, a macskás kisfiú a mai napig jó haverom.

Ebben az időben kezdtem lejárni a XVI. kerületi, Táncsics Általános Iskola pincéjében levő konditerembe. Nagyon vékony, gyenge gyerek voltam, hatalmas ambícióval. A húszkilós, üres rudat is nehezemre esett emelgetni, viszont nagyon elszántan álltam hozzá, hogy kigyúrom magam. Mindig azt mondogattam, hogy nem izmos szeretnék lenni, hanem, amikor valaki meglát az utcán vagy bárhol, az tátott szájjal nézzen. Mindenki csak mosolygott ezen, senki nem hitt bennem, de évekkel később, rengeteg munkával, állhatatossággal és eszement szteroidmennyiség elhasználásával sikerült elérnem. De hol van az még?

Az elfogásunk után nagyjából egy évre tárgyalás lett az ügyből. Látta a bírónő, nem vagyunk megrögzött bűnözők, mindannyian első bűntényesként álltunk a pulpitus előtt, így nem fogott vastagon a ceruza. Próbára bocsátással megúsztuk a kalandot, ami gyakorlatilag nem jelentett semmit, csupán annyit, ha X időn belül újra elkövetnénk valamit, akkor figyelemmel lesznek erre az eljárásra is. A bírónő a tárgyalás záró mondataként ennyit mondott:

– Az első- és a harmadrendű vádlottakat nem gondolom bűnöző alkatnak, de a másodrendű vádlottal biztos vagyok, hogy találkozunk még hasonló helyzetben.

Természetesen ez voltam én. Úgy látszik, jó emberismerő volt.

Tehát ilyen komolytalan bűnözői múlttal sikerült összeállnom Semmel, a rovott múltú bűnözővel. Fanatikus ember volt, ha kinézett egy autót, addig bajlódott vele, amíg végül sikerült ellopnia. Semmi nem érdekelte. Hiába világosodott ránk, hiába jöttek-mentek a járókelők nem zavarta, volt arra is példa, hogy két nap múltán mentünk vissza egy kocsit ellopni, mert elsőre nem tudta meglovasítani. Másodjára sem sikerült beindítania, így elvontattuk a helyszínről a kiszemelt autót. Bármikor hozhatott volna másik ilyen típust, de nem ismerte a kudarcot, neki az kellett. Számára nem okozott nehézséget a riasztó, a kormány- és sebességváltózárak. Profi volt. Hoztunk együtt három-négy autót. Kerestem valamennyi pénzt, de ez semmi nem volt a kockázatért, amit cserébe vállalnom kellett, és amit a színesfémlopással szereztem korábban.

Egy kora nyári hajnalon visszamentünk Újpalotára a tízemeletes házak egyik eldugott kis parkolójába. Itt állt egy gyönyörű állapotú, újszerű, fekete színű Fiat Uno turbó. Már kezdett világosodni, amikor odaértünk. Tomi elővett egy kulcsot, és a kezembe adta.

– Itt van a kulcsa, ülj be, hozd el, a sarkon várlak, és gyere majd utánam! Engem itt rengetegen ismernek, bárki megláthat, nem kockáztathatok.

Nem tudom, honnan volt meg az eredeti kulcs, de szemmel láthatóan nem kézi reszelővel gányolt hamisítványt kaptam, amikkel korábban találkoztam. Előtte ténylegesen még nem loptam autót. Mindig a figyelő szerep volt az enyém, vagy ha vezetni kellett, akkor volt rám szükség. Tominak nem volt jogosítványa, ezért rendszerint én vezettem a portyázásaink ideje alatt, de mindig ő mondta, merre hajtsak, ismert minden valamire való helyet, ahonnan ellophattunk egy-egy kocsit. Kicsit remegve indultam el a fiatal Fiat Unóért. Tolvaj szempontomból nem állt valami jó helyen. A lakótelep közepén a tízemeletes házak között. Két oldalról is rálátott az egész ház, ami testvérek közt is több száz ablakot jelentett. Nem szerettem volna gyávának tűnni az első megmérettetésnél, pedig már javában kivilágosodott. Nagy levegővétel után, dobogó szívvel léptem oda az autóhoz az imént kapott kulccsal. Minden nehézség nélkül kinyitottam az ajtaját és beültem. Ugyan pedálrögzítő szerkezet volt benne, ami a kuplung és fékpedálokat rögzítette egymáshoz, és nem engedte lenyomni őket, de így is elhoztam. Korábban hallottam egy módszerről, ha felpörgetjük a motort és hirtelen visszaengedjük a gázpedált, lehet felfelé váltani. Állítólag a raliversenyzők használták ezt a módszert, mert gyorsabb a sebességváltás, és bár nem szeretik a kocsik, de az volt akkor a legkisebb aggályom, hogy reccsen a fogaskerék a sebváltóban vagy sem. A haza út sima volt: lendületesen haladtam, gyakorlatilag harmadik fokozatban jöttem végig, és a kézifékkel lassítottam. Tomi a házunk előtt egy csavarhúzóval a kezében behajolt a kocsi pedáljaihoz, és pillanatokon belül kihajította az autó mellé a biztonsági eszközt. Ennyire volt számára visszatartó erő egy ilyen vacak.

Másnap este csöngettek nálunk. Semsei jött egy haverjával, akit csak „Kisszabónak” ismertem. Nem is tudtam a rendes nevét, mindenki így emlegette. Futólag ismertem őt, de nem voltunk barátok. Helyes, kölyökarcú srác volt, Újpalotán, a lakótelepen lakott ő is, mint Semsei. Nem látszott tizenhat évesnél többnek, senki nem gondolta volna, hogy tapasztalt, a börtönt már többször megjárt bűnöző. Azonnal kitálaltak a jövetelük valódi okáról, hogy mit terveznek, sőt nemcsak tervük volt, már rá is készültek, hogy elmennek Tahitótfaluba egy butikot kipakolni. Ha megyek, megyek, ha nem, nem. Nekik a frissen lopott Fiatra volt szükségük a betöréshez, ami nálam volt letéve a cinkotai házunk garázsában. Nagyon gyors kis kocsi volt, az akcióhoz éppen erre volt szükség. Jól eltalálták az olasz tervezők, abban az időben nem nagyon volt ellenfele az utakon. Nem kellett kétszer kérdezniük, azonnal igent mondtam. Mindhárman átmentünk Tüskéhez, ott vártuk ki az alkalmas időpontot az indulásra. Az alvó Budapesten keresztül iramodtunk a Pest megyei kisváros irányába. Jól ismertem a környéket, amikor Horányban laktunk, gyakran jártam erre. A kis butik a Tahitótfalut összekötő híd Tahi oldalán volt. Nem volt nagy az üzlethelyiség, de telis-tele márkás, drága ruhákkal. Akkoriban még nem voltak bevásárlóközpontok, egy ilyen üzlet aranybánya volt a tulajdonosának, a tehetősebbek ilyen butikokban vásárolták a ruháikat. Semsei ült a volánhoz, a lopott autóban nem számított, hogy nincsen jogosítványa. Egyébként nagyon jól vezetett, komoly rutinja volt, csak jogsija nem. Mikor a helyszínre értünk, a nagy téren egyenesen az üzlet elé parkoltunk, farral az ajtónak, szemben az úttal. Társaim kesztyűt húztak, de nekem annyi eszem sem volt, hogy vigyek magammal. Igaz, akkoriban nem szerepelt még az ujjlenyomatom a rendőrségi nyilvántartásban, de alapvető dolog lett volna felvennem. Rögtön felfigyeltem a riasztó dobozára és a szirénára az ereszcsatorna magasságában. Az ablakokon matrica hívta fel a figyelmet, valamint az érzékelők is láttatták, nemcsak dísznek van oda felszerelve. Nem sejtettem mit terveznek, de gondoltam, valahogy kiiktatják az attack előtt. Hát, nem! Tomi nemes egyszerűséggel felvett a földről egy nagyobb követ, olyan jó kétökölnyi méretűt, majd rezzenéstelen arccal bevágta a bejárati ajtó üvegén. Hatalmas csörömpölés hallatszott a késői, már inkább kora hajnali órában, és abban a minutumban megszólalt a riasztó. A maradék üveget kirugdosták a helyéről és bementek. Válogatás nélkül mindent vittek, amit értek, nagy kötegekbe fogva a ruhákat. A sziréna közben üvöltött a fejünk felett, a dobozán levő fényjelző pedig sárgán villogott. Lefagytam. Kellett egy hosszabb pillanat, hogy a kezdeti sokkból magamhoz térjek, nem számítottam ilyesmire. Olyan volt mindez, mint egy furcsa álom. Amikor beléptem az üzlethelyiségbe ismét ez az álomszerű érzés fogott el. Amit megfogtam, rohanva vittem a kocsihoz, ami járó motorral állt a bejárat előtt. Emlékszem a mozdulatra, ahogy a helyén maradt üveglapra rátenyerelek. Az üvegragasztó tartotta az ajtókeretbe, így nem esett ki, de elég veszélyesen kiállt, félő volt, hogy valamelyikünket pakolás közben megvágja. Pillanatok alatt ürítettük ki a ruhákkal zsúfolt butikot. A kocsink hazafelé úgy nézett ki, mint egy négy keréken közlekedő ruhás bála. A hátsó ajtón kilógott valami női ruha, ami úgy lobogott utánunk a nagy sebességnél, mint valami zászló. Semsei szinte sehol nem hajtott száz kilométeres sebesség alatt. Tudta, ha meglát minket egy rendőr, így is, úgy is a nyomunkba ered. Az út meglepően sima volt, rekordidő alatt, nagyjából negyedóra múlva Cinkotára értünk. Tüskéhez vezetett az utunk, oda szajréval bármikor lehetett menni, sosem volt zárva az ajtó. Megérkezésünk után, kipakoltuk a lopott ruhákat a kocsiból, majd szétosztottuk testvériesen. Talán ekkor részesültem ugyanakkora részben a zsákmányból, mint a társam. Melegítők, pólók, pulóverek, farmerek – csupa márkás, divatos ruha volt a fizetségünk. Hazafelé jövet Sem elnézett egy fekvőrendőrt, és nagy sebességgel odaütötte a kocsi alját. Azonnal láttuk gáz van, mert szivárgott az olajteknőből az olaj. Ez komoly problémát jelentett, mert így lehetetlen volt eladnunk az autót, a javítása pedig bőven százezer fölötti tétel lett volna. Nem volt jobb ötletem, megkerestük R. Simont, hátha van valami használható elképzelése. Szívélyesen fogadott. Jót beszélgettünk, szó sem esett a korábbi sérelmekről. Felajánlotta, tegyük be a garázsába a sérült Fiat Unót, majd kitalálja mi lesz vele. Így is tettünk, még aznap délután levittük a kocsit Tahiba.

A kutyákkal kapcsolatban ismertem meg Robit is. Zuglói srác volt, néhány évvel idősebb nálam. Hamar jóban lettünk, de nem barátok, inkább haveri viszonynak mondanám. Akkoriban egy gyönyörű, fiatal, bordó színű Fiat Tipóval jártam, amit Semsei lopott korábban Dunakesziről. Tettünk rá két rendszámtáblát, és kitöltöttünk egy üres forgalmi engedélyt egy ismeretlen személy nevére, majd adásvételi szerződést írtunk, az én adataimmal, mintha vásároltam volna az autót. Ha bukás lenne, be legyek védve, nem tudhattam, hogy az autó nem frankó. Robinak volt egy szép Lada Samarája, ami akkoriban elég jó kocsinak számított, viszont megtetszett neki a bordó Fiat. Tudta, az autó papírjaival nincsen minden rendben, de azért elvitte tőlem. Mivel egy seggel csak egy lovat lehet megülni, az autója nálam maradt. Néhány órával később, Semsei átjött hozzám és kérdezte, kié a kocsi. Elmeséltem a sztorit, ő pedig kapott a lehetőségen.

– Vigyük ki holnap a Nagykőrösi útra, a használt autó piacra és adjuk el!

Nem mondom, hogy tetszett az ötlet, de gondoltam, egy kis pénz jól jönne, Robinak meg majd valahogy megoldjuk a Fiat papírjait, pedig tudtam, hogy ebből aligha lesz valami. Se lehetőségem, se pénzem nem volt arra, hogy letisztázzuk majd a kocsit. Ettől függetlenül másnap reggel Semseivel a piacon álltunk Robi Lada Samarájával. Szombati nap volt, pörgött a biznisz. Ezer autót kínáltak eladásra, és hömpölygő tömegként tódultak be a vásárlók a piac területére. Nem túlzok, talán tíz perc alatt megvették a kocsit. Igaz kicsivel áron alul adtuk, de megtehettük, hiszen nem a miénk volt. Miután a pénz a zsebünkben volt, Semsei Tomi felajánlotta, hogy van egy „csinált” 1500-as Ladája, amit olcsón eladna nekem. Ennek volt hivatalos forgalmija, valós rendszáma, csak maga az autó volt lopott. Az azonosítószámokat, motorszámot, alvázszámot megváltoztatták a forgalmiban szereplőre, felkerültek a rendszámok, és kész volt az „új autó”. Később a nevemre is írattam, így majdnem teljesen rendben volt vele minden. Vettem még magamnak néhány dolgot, így a könnyen jött pénz gyorsan el is ment. Másnap jött Robi a kocsijáért, amit nálam hagyott. Elcsodálkozott, hogy nem találja. Nem kerteltem, elmondtam az igazat:

– Eladtam a kocsidat a piacon.

– Jól van! Mennyiért ment el?

– Száznyolcvanezret kaptam érte.

– Az nem sok, legalább kétszázat ért, de sebaj. Pénz?

– Azt elköltöttem.

Robi nem kapott röhögőgörcsöt, de nem tudott mit tenni, egyébként jobban fogadta a hírt, mint vártam. Megnyugtattam, ne izguljon, majd letudjuk, elvégre nála van az én autóm, ő sem adott addig egy fillért sem.

– Amint a nevedre kerül a kocsi, kifizetsz, és ha addig nem, majd abból levonjuk a Samara árát.

Ettől kissé megnyugodott. Gondoltam, aki időt nyer, életet nyer. Az eredeti terv az volt, hogy papírok hiányában visszahozza majd a Fiat Tipót, aztán se pénz, se posztó, nem kap egy forintot sem.

Aztán beütött a krach. Néhány nappal később, egy meleg júniusi estén Robi családi rendezvényre ment az új kocsival Szentendrére, ahol a lánya ballagását ünnepelték a nagyszülőknél. Többen voltak vendégségben, és nem volt hely a ház előtt, így kicsit arrébb kellett leparkolnia. Elég szerencsétlen helyre sikerült megállnia, mert akadályozta a forgalmat. A környéken lakott a szentendrei kapitányság vezetője, aki beszólt a yardra, hogy valaki tilosban parkol. Talán a rendőrök nem is foglalkoztak volna egy ilyen apró dologgal, de a főnök szólt, így ki kellett menniük. Nem volt nehéz dolguk, hogy megtalálják a vétkes sofőrt, az udvaron ünneplő társaságnál érdeklődtek a kocsi tulajdonosának kilétéről. Mindenki tudta, hogy Robi érkezett vele a lányával és feleségével együtt, hiszen érkezéskor büszkén mutatta mindenkinek a gyönyörű, meggybordó Fiatot. Nem volt választása, kiment a rendőrökkel, hogy elálljon a tilosból. Gondolták a zsaruk, ha már kijöttek, lássa a főnök, hogy el is jártak az ügyben, leigazoltatták őt. A szakavatott szem azonnal kiszúrta, hogy a forgalmival valami nincsen rendben, így Robi hamarosan a rendőrségi fogdában találta magát a családi partiról. Zokogó felesége és lánya szeme láttára bilincselték meg, a rokonok rosszalló tekintettel követték az eseményeket. Baromi kellemetlen lehetett. Sokáig nem is tartotta a száját, mindent elmondott. Könnyen letagadhatta volna, hogy tudja, az autójával zűr van: Ott volt a hamis forgalmi, és hozzá egy kitöltött és aláírt adásvételi szerződés a nevére szólóan, amivel igazolhatta volna ártatlanságát. Hiszik, nem hiszik a rendőrök, nehéz lett volna bizonyítani, hogy nem jóhiszemű vásárló, akit becsaptak, és ezzel az ügynek vége. Tucatszám vertek át embereket hasonló módszerekkel, nem lett volna kirívó eset, annyit tehetett volna a hatóság, hogy lefoglalják a kocsit, és visszakapja a Dunakeszin élő, jogos tulajdonosa. Nem! Ő teljes beismerő vallomást tett, semmit ki nem hagyva, a tahitótfalui butikbetöréstől az autókig, amit tudott rólunk, mindent kitálalt.