Kat Singleton

BRIGHT LIGHTS

&

SUMMER NIGHTS

SZIKRÁZÓ FÉNYEK

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző megjegyzése

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

A csajoknak, akik még mindig próbálják megfejteni az életet. Néha egy kicsit el kell tévednünk, hogy megtaláljuk önmagunkat. Remélem, ti is megtaláljátok a mocskos szájú milliárdosotokat.

Addig is érezzétek jól magatokat Preston Rhodesszal!

Lejátszási lista

When Emma Falls in Love – Taylor Swift

Stolen – Dashboard Confessional

Peace – Taylor Swift

Summer Love – One Direction

The Prophecy – Taylor Swift

Mess is Mine – Vance Joy

Espresso – Sabrina Carpenter

The Alchemy – Taylor Swift

Confident – We Three, M Humlie, B Zimmerman

Sex – EDEN

So High School – Taylor Swift

Paradise – Bazzi

National Anthem – Lana Del Rey

Daydreamin’ – Ariana Grande

Sun to Me – Zach Bryan

Best Friends – 5 Seconds of Summer

Someone to You – BANNERS

A szerző megjegyzése

A Szikrázó fények egy olyan sportrománc, amelyben a gazdagság, a sport, az álkapcsolat és a viszonylag nagy korkülönbség áll a középpontban. Évődéssel, édes pillanatokkal és arcpirító jelenetekkel teli történet. Remélem, ti is annyira szeretitek majd Emmát és Prestont, mint én. Ez a Fekete nyakkendők-sorozat harmadik, és egyben utolsó kötete, amely önmagában is olvasható, mégis összefügg az előző részekkel.

A Szikrázó fények felnőtt tartalmat is hordoz, ami nem minden olvasó számára elfogadható.

1.

Emma

– MONDANÁM, HOGY MEG VAGYOK DÖBBENVE, DE IGAZÁBÓL EGYÁLTALÁN NEM LEP MEG – jelenti ki összehúzott szemmel Winnie, a legjobb barátnőm, aki az asztal túloldalán ül.

Fintorogva próbálom eldönteni, hogy sértőnek találom-e a megjegyzését.

– Figyelj! Tudom, hogy a múltam nem éppen a legfényesebb, ha a munkáról van szó, de ez még az előzőeknél is borzalmasabb volt. A főnököm közel járt a hatvanhoz, és állandóan arra kért, hogy végezzek egy kis magánjellegű munkát otthon nála. – Nagyot kortyolok a jegeskávémból, eszembe jut, milyen hátborzongató pillantásokat vetett rám folyton. – A magánjellegű munka az otthonában nem lehet valami jó, Winnie.

Megvonja a vállát, aztán bólint, most fogja fel, hogy igazam van.

– Utánanézhetek, hogy tudunk-e adni neked valamit a Bishop–Moore-nál – ajánlja fel. Tudom, hogy csak kedves akar lenni, ezért ajánl munkát a szállodaláncnál, amit a férjével, Archer Moore-ral vezet. De a legkevésbé sem szeretnék megint olyan helyen dolgozni, ami nem igazán érdekel.

Egy nyögéssel hátradőlök a párnázott széken az elegáns étteremben, ahová Winnie hívott meg.

– Kedves tőled, Winnie, de azt hiszem, inkább ki kéne találnom, mit kezdjek az életemmel, ahelyett, hogy egyik munkahelyről ugrándozom a másikra – sóhajtok fel. Bárcsak ne éreznék úgy a barátaim, hogy munkát kell ajánlaniuk nekem.

– Talán csak egy kis szünetre lenne szükséged. Hátradőlhetnél, hogy átgondold, mit akarsz csinálni. Tekintsd évhalasztásnak. Csak egy kicsit később veszed ki, mint mások.

Megrázom a fejem. Tudom, hogy jót akar, mert Winnie-ben nincs semmi rosszindulat. Valószínűleg ő a legkedvesebb ember, akivel valaha találkoztam. Attól még fájnak a szavai, mert már unom, hogy én vagyok az egyetlen a baráti körben, akinek fogalma sincs, mit kezdjen az életével. Winnie hozzáment Archerhez, és együtt egy egész birodalmat hoztak létre. Margo hozzáment Beckham Sinclairhez, és ők ketten igen befolyásos páros lettek. Beckham a kiberbiztonsággal foglalkozó cégét vezeti, Margo pedig az egyik legkeresettebb művész napjainkban. Aztán ott van még Camden, aki szinte a bátyám. Még ő is állásajánlatokkal bombáz, hogy dolgozzak a galériájában, én, akit nem lenne szabad drága műtárgyak közelébe engedni. Camden párja, Pippa mostanra az egyik legjobb barátom lett. Még ő is megpróbált meggyőzni, hogy költözzek Coloradóba, és legyek a segítsége a pékségében.

– Olyan, mintha a főiskola utáni egész életem egy halasztott év lenne. Követtelek téged és Margót Kaliforniába. Aztán vissza New Yorkba. Nem csinálok mást, csak megyek utánatok. – Igyekszem, hogy ne hallatsszon a hangomon a szomorúság, de huszonöt éves vagyok, és úgy érzem, elvesztem. Nem akarok szánalmasnak tűnni, de nehéz elkerülni, amikor mindenki más pontosan tudja, mit kezdjen az életével. Winnie szemébe nézve próbálok sokkal magabiztosabbnak látszani, mint amilyennek érzem magam. – Fogalmam sincs, mit kezdjek magammal, most, hogy már nem követhetlek titeket.

Winnie elgondolkodik, csak bámul rám azzal az arckifejezéssel, amit már túl jól ismerek. Ő az egyetlen ember, aki mellett néma csendben sem érzem magam kényelmetlenül. Tudom, hogy amikor készen áll, beszélni fog. Lehet, hogy kell neki egy kis idő.

Végül megköszörüli a torkát, és gondosan kisimítja a fehér terítőt az asztalon.

– Miért nem lépsz le? Utazz el valahová! Mindig szívesen posztoltál a csajos utazásainkról. Csinálhatnál egy blogot arról, hogy megtalálod önmagad.

Tágra nyílt szemmel nézek rá, miközben gúnyosan felmordulok.

– Egy, a blogom már nincs meg, és kettő, nem fogok arra építeni egy blogot, hogy halványlila gőzöm sincs, mit kezdjek az életemmel. Elég szánalmasan hangzik.

Legyint egyet, láthatóan hidegen hagyja, hogy elzárkózom az ötlete elől.

– Akkor felejtsük el a blogolást, de utazz el egy időre! Találd meg magad, és talán közben arra is rájössz, mit szeretnél csinálni. Tudom, nyálasan hangzik, de az élet lehet néha kicsit nyálas, Emma. Ha szeretnél, elmehetsz a hamptonsi házunkba. Már két hónap is eltelt azóta, hogy megvettük, de sok rendelésem volt várólistás, és csak most fognak megérkezni a cuccok. Szívességet tennél, ha ott lennél, hogy átvedd a csomagokat.

– Ezzel bárkit megbízhatsz. Nem kell felajánlanod nekem csak azért, mert sajnálsz.

– Megrázza a fejét.

Nem megbízni akarlak ezzel. Ez nem egy munka. Csak egy hely, ahol meghúzhatod magad, amíg kitalálod, mi legyen a következő lépésed.

A legjobb barátnőmre nézve elgondolkodom, hogy elfogadjam-e az ajánlatát. Most, hogy megint felmondtam, semmilyen kötelezettség sem köt New Yorkhoz. Elmehetnék bárhová. A Hampton-vidék nem hangzik rosszul. Néhányszor jártam már ott a baráti társasággal, és hatalmas élmény volt. Biztos vagyok benne, hogy nyáron, a főszezonban még nagyobb móka lenne.

– Látom rajtad, hogy szeretnél igent mondani – érvel Winnie, és mosolyra húzódik a szája, mert tudja, hogy igaza van.

Bosszankodva előredőlök, és a könyökömet az asztalra támasztom.

– Felelőtlenség lenne részemről igent mondani. Nem kéne inkább új munka után néznem? Nem ezt csinálják a felnőtt emberek?

Winnie-n a sor, hogy indulatos legyen, amit nem látok tőle túl gyakran.

– Fenébe a felnőtt viselkedéssel, Em! Egy nyárról van szó. És egy lehetőségről, hogy rájöjj, ki is vagy valójában. Saját magadat előtérbe helyezni talán a legfelnőttesebb dolog, amit valaha tettél.

Nevetve vonom fel a szemöldökömet.

– A házasság igazi filozófust csinált belőled? A fenébe is, Winnie, ez mélyenszántó volt.

Hozzám vágja a vászonszalvétáját, és zavarában elpirul.

– Csak próbálom megragadni a lényeget. Még fiatal vagy, és baromira jól nézel ki. Rengeteg időd van kitalálni, hogy mit kezdj az életeddel. Lehet, hogy a Hampton-vidéken töltött nyár olyan mértékben változtatja meg az életed, amire nem is számítottál.

Kis ideig hallgatok, komolyan elgondolkodom azon, amit mondott. Remélem, hogy igaza van. Mindig én voltam a vicces, szingli barátnő, aki egyik napról a másikra éli az életét. De most készen állok terveket készíteni, megállapodni, és rájönni, mivel akarok foglalkozni életem hátralevő részében.

Mindig is ijesztő volt számomra az örökké gondolata, de most, hogy a maga módján mindenki megtalálta a sajátját körülöttem, rájöttem, hogy talán én is ezt szeretném. Talán pontosan néhány Hamptonsban töltött hónapra van most szükségem.

2.

Emma

ERŐSEN MARKOLOM A BŐRÖNDÖM FOGANTYÚJÁT, és megállok Winnie hamptonsi házának felhajtóján. Felnézek az épületre. A szám megrándul, aztán széles mosoly terül szét az arcomon.

– Megteszi – motyogom az orrom alatt a nyári otthonomat szemlélve, amíg az Uber-sofőr félbe nem szakítja a gondolataimat.

– Bulit tart? – kérdezi, amikor átnyújtja a vászontáskámat, benne három üveg borral.

Megvonom a vállam.

– Nekem lesz mind.

A férfi az egyik szemöldökét felvonva töprengő pillantással végigmér.

A levegőt kifújva próbálom enyhíteni a kínos feszültséget.

– Ne ítéljen el, Simon. Ugye Simonnak hívják? – teszem hozzá aggódva, mert talán elvétettem a nevét.

– Igen, Simon vagyok. – Megfordul, hogy kivegye a maradék holmimat a kocsi csomagtartójából.

Simon nem a legnagyobb rajongóm, amióta felvett a reptéren. Egy poggyásztól roskadozó csomagszállító kocsival vártam a járdán a fuvaromra. Már órákkal ezelőtt meg kellett volna érkeznem Long Islandre, de mivel kétszer is módosították a járatomat, csak napnyugtára értem ide.

Nem fogom hagyni, hogy a kései érkezés és egy nyűgös sofőr kipukkasszák a boldogságbuborékomat. Van három üveg borom, amire túl sok pénzt költöttem, és egy nagy üres ház, ami csak rám vár. Semmi sem húzhatja keresztbe a számításaimat.

– Hallottam, hogy pazar partit rendeznek ma a Pembroke-ban – jegyzi meg, és nyögve leejti a bőröndömet a földre.

– Igazán? – kérdezem. Felkeltette a kíváncsiságomat. Többször is jártam a Pembroke Hillsben, az ország egyik legdrágább country klubjában, de sosem voltam egyedül. Szerintem be sem engednének, de biztosan jó móka lenne…

– Igen – feleli Simon. – A feleségem imád arról beszélni, hol rendeznek esténként mindenféle eseményeket, pedig ki nem tenné a lábát a házból, hogy elmenjen egyre.

– Nincs azzal semmi baj, ha az ember otthon marad – jelentem ki, és elveszem tőle az utolsó csomagomat. Arra nem gondoltam, hogy egyedül kell bevinnem az összeset a házba, de gondolom, túl nagy kérés lenne tőlem, hogy segítsen.

– Egyáltalán nincs – válaszolja. – De maga fiatal, el kéne járnia az ilyen menő partikra. Ha Tina, a feleségem itt lenne, ragaszkodna hozzá, hogy ott legyen.

Oldalra biccentem a fejem.

– Hosszú, utazással töltött nap volt ez a mai. Ráadásul nem vagyok meghívva.

Simon hangos puffanással csukja be a csomagtartót.

– Valami azt súgja, hogy majdcsak megoldja valahogy. – Tekintete a hatalmas halom bőröndre siklik, amit még be kell cipelnem. – Esetleg legközelebb próbáljon meg kevesebbet csomagolni. – A kacsintása csak egy kicsit enyhít a megjegyzésén.

Talán tévedtem Simonnal kapcsolatban.

– Az nem az én stílusom – vágok vissza egy vállrándítással. Minden helyzetre kell megfelelő öltözék, és szeretem, ha van miből válogatni. Mindig is az a fajta ember voltam, aki több feladott poggyásszal utazik, és még így is fizet a túlsúlyért.

Simon a fejét csóválja.

– Mielőtt válaszolhatnék, beszáll a kocsiba, és elhajt, magamra hagy engem és a bőröndgyűjteményemet.

* * *

Winnie:

Remélem, szerencsésen megérkeztél.

Jelentkezz, ha berendezkedtél!

Margo:

Em, Winnie így adja a tudtodra,

hogy aggódik érted.

Winnie:

Én? Aggódni? Soha ;)

Emma:

Egyfolytában aggódsz.

Megérkeztem, és éppen az első pohár bornál tartok. Még egyszer köszi, hogy segítesz a kapunyitási krízisemben, Win!

Winnie:

Szólj, ha szükséged van valamire.

Ne felejts el kimozdulni és jól érezni magad!

Margo:

Itt most Winnie ír egy hosszú üzenetet arról,

hogyan találd meg magad…

Winnie:

Kitöröltem, amit eddig beírtam, csak azért,

hogy bebizonyítsam, tévedsz.

A bort kortyolgatva bámulom a telefonomat, a következő üzenetüket várva. A barátaim nélkül kicsit üres ez a ház. Eddig mindig velük látogattam Hamptonsba.

Máskor Beck, Camden és Archer az étkezősarokban ülne, és valami unalmas üzleti dologról beszélgetnének, amire oda se figyelnék. Margo és Winnie lakberendezési magazinok fölé görnyedve tervezgetné a következő közös projektet. Pippa pedig vagy bort inna velem egyenesen az üvegből, vagy a konyhában sütne valami újat, és kényszerítene minket, hogy kóstoljuk meg.

Mély levegőt véve, képernyővel lefelé teszem a telefont a pultra, próbálom elűzni a magány érzését. Azt hiszem, ezen a Hamptonsban töltött nyáron meg kell békélnem a ténnyel, hogy egyedül élek, és ki kell derítenem, hogy ki vagyok. Semmi nem hasonlítható ahhoz, amikor az ember padlóra kerül, és rájön, hogy fogalma sincs arról, kicsoda, és mihez kezdjen az életével.

A telefonom megint rezegni kezd a pulton, de ott hagyom lefordítva. Talán úgy kellene kezdenem ezt az önismereti nyarat, hogy kevésbé támaszkodom a barátaimra. Winnie és Margo a legcsodásabb barátnők, akikről csak álmodhat az ember. A főiskolán találkoztunk, ahol nagy szükségem volt olyan emberekre, akik elfogadnak, és megmutatják, milyen, ha szeretnek és törődnek velem. Hagytam, hogy az ő döntéseik irányítsák az életemet. Követtem őket Los Angelesbe, aztán visszaköltöztem New Yorkba, amikor úgy döntöttek, hogy ideje hazamenniük.

Ezen a nyáron arra próbálok rájönni, hogy én hol szeretnék lenni, ki szeretnék lenni. Szeretném megtanulni szeretni magam. És ma akarom elkezdeni.

A félig üres borosüvegre nézek, megragadom a nyakánál fogva, és a számhoz emelem. Néhány könnyed korty, és kiürítem az egészet.

– Ááá – sóhajtok fel, a kézfejemmel megtörlöm a számat.

Felveszem a telefont a pultról, megnyitom a kamerát, és magam felé fordítom. Nem vagyok a legjobb formában, de lelkesnek érzem magam. Talán Winnie-nek igaza van, és dokumentálnom kéne a történéseket.

Idegesen kifújom a levegőt, és belemosolygok a kamerába.

– Ez lehet a legostobább dolog, amit életemben tettem – motyogom, és a fülem mögé tűrök egy szőke hajtincset. – De az új dolgok pont arra valók, hogy kilépjünk a komfortzónánkból, nem igaz?

Egy pillanatra elhallgatok, választ várok, mire rájövök, hogy a képernyőhöz beszélek. Senki sem fog válaszolni. Nevetve csóválom meg a fejem.

– A nevem Emma, és kicsit szét vagyok esve. – Szünetet tartok, oldalra biccentett fejjel, egy pillanatra leveszem a szemem a kameráról. – Hát, jobban is, mint kicsit. Totál szét vagyok esve. De próbálom rendbe hozni az életem, és arra gondoltam, hogy dokumentálom a folyamatot. Ezeket a videókat egyfajta naplónak fogom használni. Így amikor majd visszatekintek, miután remélhetőleg rendbe tettem az életem, láthatom, milyen messzire jutottam.

A következő tíz percben az életemről és a nyári terveimről fecsegek. Sokkal nyíltabban beszélek, mint józanon tenném, de üdítő hangot adni a félelmeimnek, és szembenézni velük azáltal, hogy megfogalmazom, mit szeretnék megvalósítani, mielőtt elhagyom a Hampton-vidéket.

Mire a végére érek, könnyebbnek érzem magam, mint bármikor. Még mindig nem tudom, mit tartogat számomra a jövő, de most már legalább teszek érte valamit. Annyira jól érzem magam, hogy úgy döntök, végül csak elmegyek valahová. Hogy van-e sejtésem, hogy bejutok-e egyáltalán arra a menő partira? Nincs. De nem árthat, ha megpróbálom.

Készítek még egy videót, amiben a saját magamból álló közönségemnek elmondom, úgy döntöttem, elindulok, és majd beszámolok a fejleményekről. A pulton hagyom a telefont, és a szobába megyek, hogy összekészüljek.

Nem tudom, mit tartogat az este, de olyan ruhát akarok viselni, amiben átkozottul dögösnek érzem magam, és ami azt a látszatot kelti, hogy egy olyan előkelő helyhez tartozom, mint a Pembroke Hills Country Club.

És pontosan tudom, hogy mit akarok felvenni.

A mai este egy fantasztikus – és remélhetőleg sorsfordító – nyár kezdete. Készen állok, hogy belevágjak.

3.

Preston

– LEGALÁBB ELJÁTSZHATNÁD, hogy élvezed az esküvőm előtti fogadást – szúr oda a húgom, Peyton, mielőtt belekortyol a dirty martinijébe.

Morgok egyet, ujjaim erősebben fonódnak a söröspohárra, amit már egy órája szorongatok.

– Bocs, P. Élvezem. Tudod, hogy a bulik meg én, az három.

– Emlékszem, hogy a fősulin mennyit hallottam a legendás bulijaidról – vág vissza gúnyosan.

Éljenzés hallatszik a zsúfolt bár egyik sarkából, ahol a jövendőbeli férje éppen egy újabb felest készül lehúzni. Peyton szerelmes pillantást vet Jacksonra, mintha képtelen lenne hibázni, pedig ötször fut neki egy felesnek, ahelyett, hogy egyben ledöntené az egészet.

Személy szerint úgy vélem, a húgom találhatott volna jobbat is egy olyan pasinál, aki még a strandra is galléros pólóban jár, de Peyton őrülten szerelmes. Úgyhogy az én véleményem nem is számít. Jackson nagyon szereti, és Peyton is őt.

Nem utálom a pasast. Csak az nem tetszik, hogy a következő egy hétben egyik parti követi majd a másikat, mire elérkezik végre a szombati esküvő. Nem Peyton hibája – bár nagyon szereti a bulikat –, sokkal inkább a szüleinké. Az egyetlen lányuk férjhez megy, és mivel nekem nem áll szándékomban egyhamar oltár elé állni, mindent beleadtak, nagy a felhajtás.

Nem mintha valaha is fukarkodtak volna. Jómódban nőttünk fel Peytonnal, a leggazdagabbak között. Az esküvők nagy dolgok, akkor is, ha én megvetem őket.

– A bulizós napjaidról ábrándozol? – kérdezi Peyton, kirángatva a gondolataimból.

Beleiszom a langyos sörömbe, és a plafonra emelem a tekintetem.

– Azok a napok már elmúltak. Azok miatt úszott el majdnem a draft{1}, emlékszel?

Rajta a sor, hogy a plafon mintáját tanulmányozza.

– Te voltál a legjobb irányító, évek óta nem láttak nálad jobbat. Néhány, a sajtót megjárt részeg videó nem tehette ezt tönkre.

Elmosolyodom.

– De arra majdnem jó volt, hogy anya és apa kitagadjon.

Mindketten a szüleinkre nézünk a terem másik felében. Elmélyült beszélgetést folytatnak egy párral, akiket anya folyamatosan szidni szokott.

– Szerintem a tetovált karod miatt akartak kitagadni – helyesbít Peyton a karomra mutatva.

A frissen vasalt öltönyben nem látni, hogy mindkét karomat tetoválások borítják.

– Elégé kiakadtak miattuk – jegyzem meg a mosolyomat visszatartva. Jó szüleim vannak. Nagyszerű volt felnőni mellettük, azonban minden próbálkozásuk ellenére, hogy jól fésült, rendes fiút neveljenek belőlem, én mindig lázadó voltam.

Azt akarták, hogy európai focit játsszak, úgyhogy az amerikai futballt választottam. Azt akarták, hogy pénzügyet tanuljak, szóval marketingre mentem a főiskolán. Azt várták tőlem, hogy átvegyem a családi céget, én meg a sport mellett döntöttem, és az első fizetésemet befektettem a kolis szobatársam startupjába. A tetkó csak hab volt a tortán, ahhoz képest, hogy teljesen szembementem az akaratukkal, és nem az lettem, akinek szántak, hanem aki én szerettem volna lenni.

Ráadásul semmi okom sem volt tökéletes gyereknek lenni. Tizenegy voltam, amikor P. megszületett, és rögtön tudtam, hogy ő lesz a kedvenc. Ezzel nem is volt bajom, mert amint hazahozták, tudtam, hogy a húgom tökéletes.

– Peyton, édes, gyere, vegyüljünk el a vendégek között! – kiáltja Jackson a zsúfolt terem másik feléből, a karját feléje nyújtva.

Peyton bocsánatkérő mosollyal néz rám.

– Úgy tűnik, el kell vegyülnöm – hangsúlyozza játékosan az utolsó szót. – Próbálj meg nem nagyon unottan kinézni, oké? Nincs fociszezon. Határozottan megmondtam Ryannek, hogy a jövő hétig ne zavarjon, szóval élvezd egy kicsit az életet! – Kacsint egyet, aztán elhátrál, és odamegy a vőlegényéhez.

Leküzdöm a késztetést, hogy kivegyem a telefonomat a zsebemből, és megnézzem, van-e valami Ryantől. Újonc koromtól kezdve ő a menedzserem. Egyfolytában szekál, hogy írjam alá a hosszabbítást a Manhattani Mambáknak, mert mivel a karrierem csúcsán vagyok, veszettül magas összeget ajánlottak további öt évre.

Az a gond, hogy nem akarom aláírni. Szeretném, ha a következő szezonom lenne az utolsó, és félek, hogy a menedzserem szívrohamot kap, amikor ezt megmondom neki.

Hangos sóhajjal megiszom a maradék sörömet, és leteszem a poharat a bárpultra. Ellököm magam a pulttól, hogy vizet keressek, és szívjak egy kis friss levegőt. Többen próbálnak megállítani a tömegben, beszélgetni velem, de úgy teszek, mintha nem hallanám őket, ahogy átnyomulok a tömegen. Vissza fogok jönni, és csacsogok majd velük, mert tudom, hogy P. és a szüleim ezt szeretnék, de előbb kell tíz perc nyugalom.

{1} A profi sportolóknál az új játékosok kiválasztása, az újoncválasztáson túl a rutinos, sokat bizonyított játékosok átcsábítása egyik csapattól a másikhoz.