Szerző: Völgyi Lajos

Borítóterv: Müller Péter

© Völgyi Lajos és a CSER Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-806-7

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

A cselekmény az egykor történt valós eseményektől jelentősen eltér. S ha valaki úgy véli, hogy egy-egy szereplőben magára ismer, az is a véletlen műve.

1.

ANNA ÉS A TEFUS

ANNA

Képzeljük el a poros kis alföldi falucskát, elvágólag utcáival, bennük a katonás glédában sorakozó egyforma, hosszútornácos, szegényes házaival. Képzeljük el, ahogy az egyik vályogviskó ablakán kiszűrődik a petróleumlámpa bukdácsoló fénye. Képzeljük el odabent a sparherd előtt álló, mindig ott álló ’keszkenős’ asszonyt, és képzeljük el, amint a konyhaasztalra könyökölve maga elé mered a korán őszülő, vékony, de inasan szíjas férfi, akinek egyik vállán izma nyugtában is ráng, játszik, sok-sok kubiktalicska, szívlapát meg búzás zsák emléke rángatja, játszatja, most így elképzelhetetlennek tűnik, hogy azok a markok milyen gyöngéden tudják dédelgetni a hegedűt, a vonót, a kérges ujjak milyen finom szépséggel is tudnak futkározni a húrokon. A Boldizsárok muzsikus népség, nem kell zeneiskola, szinte keletkeznek kezeik alatt a dallamok.

Az már eldőlt, hogy a Jancsi, a legidősebb gyerek Pestre megy dolgozni. Kőművesnek tanult, biztos kenyér, házak mindig kellenek. De itt van ez az Anna, ez az egyre akaratosabb, egyre nagyszájúbb lány, ez meg kiállna az iskolából, menne ő is Pestre, valamilyen munkába állna, azt lamentálja, amúgy se ártana a Jancsi mellé asszonykéz. Asszonykéz…? Ez a tizenöt alig múlt csitri… Igaz, a legények, sőt, némely meglett férfi is már sűrűn tekergetik a fejüket utána…

Na, akkor most mi legyen, ez zakatol a sparherd előtt álldogáló asszony fejében, meg ezen morgolódik a konyhaasztalon könyöklő, akinek bizony le-lelökődik néhány pohár piros bor is…

De már mindegy volt, mit gondolt, vagy mit akart a keszkenős a sparherd előtt, meg a nehéz kezű, de egyszerre könnyed ujjú kubikus-hegedűs, csak-csak eljött annak az ideje: egy szomorú vasárnap délután kizötyögött a szekér az állomásra a pesti vonat elibe, a kocsiderékon csak úgy csicseregnek a kisebb testvérek, a Jancsi inasnak áll Pestre, az Anna meg vele tart! A Jancsi és az Anna izzadt tenyérrel szorongatják azt a két ócska koffert, a keszkenős meg tördeli kezeit, de nem sírna a világért se, a bakon meg a korán deresedő egzecírozza a lovakat, mintha máma éppen ez a két engedetlen gebe lenne a létező világok legnagyobbik baja…

Nemsokára majd a négyhuszonnégyes gőzeit fújtatva elpöfög a csodavilág Pest felé a két kofferessel, akik a fapadokon magukra maradva, egymásra borulva végre engedhetnek a kitörő zokogásnak, csakúgy mint ahogy az alföldi poros faluba a szomorú vasárnap délután visszazötyögő szekéren a kistestvérek is egymástól bátorságot, bíztatást véve, egymásba kapaszkodva, jajveszékelve bőgnek, hova lett a Jancsi meg az Annuska, hiába csitítja őket a keszkenős, hiába, hiszen az ő könnyei jobban patakzanak, mint az összes többié. Csak a vénülő deres ostorozza dühiben az egzecírozandó lovakat, mintha azok lennének minden bajnak okozói ezen a szomorú, poros, alföldi vasárnapon.

A deres sokszor megsüvegelte a faluban a párttitkárt, amúgy is jó ismerősök voltak, kubikoltak sokat együtt annak idején, míg emennek fel nem vitte az isten a dolgát.

Nem megy ez nekem Jenő, addig nem ér el a kezem. A párttitkár csak csóválgatta a fejét, pedig nagyon akart volna segíteni.

A deres öreg csak nem tágított, minden áron el kell intézni, a gyerekek nem mehetnek a vakvilágba ott Pesten.

Hát akkor keresd meg azt, akinek elér…

No, ez nem volt rossz ötlet. A falu párttitkára napokon, heteken át addig-addig tekergette telefonja kallantyúját, beszélt ezzel-azzal, végül eljutott a Helmer elvtársig, a pesti pártemberig – hogy ez nem jutott mindjárt eszébe?! Hiszen falubeli volt a Helmer elvtárs!

Lett a Jancsinak meg az Annának állás Pesten, meg helyük a munkásszállón.

Úgyhogy a vonatról Pesten leszálló szájtátiknak volt hova menni, nagy nehezen el is kérdezősködtek meg gyalogoltak odáig, villamosra vagy buszra még az istenért se szálltak volna, hiába magyarázgatták nekik a pestiek, melyikre kell fel-, hol kell át-, hol meg leszállni. A szállón a gondnok kisilabizálta a nevüket, rendben, tudnak róluk, egyikük mehetett a férfiak szárnyára, a másik meg a nőkére – az Anna el is bőgte magát, azt hitte, együtt laknak majd, mint odahaza…

A pesti ritmusba előbb beleszoktak, mint maguk is gondolták volna. Igaz, egyszerű ritmus volt ez: reggel fél hatra sorakoztak az Ikarus buszok a szállás előtt, a szálló két szárnyáról özönlöttek le a munkások meg a munkáslányok-asszonyok, a Jancsi meg az Anna azonnal egymást keresték, s egymás mellé ültek a buszon, hatkor már börrögtek a malterkeverő gépek, a culágerek cipelték kettesével a vödröket, lódították fel az állásokra a kőműveseknek,

azok meg a serblivel löttyentették a maltert a téglasorokra, kőműveskanállal simították széjjel, aztán szaporán nyomták bele a téglákat – emelkedtek a falak, épültek a házak, épült a szocializmus. Fél kilenckor volt egy kis reggeliszünet, erre-arra, téglarakásokra, felfordított vödrökre ültek le az emberek, meg persze az összetákolt felvonulási bodegákba, előkerültek a kockás konyharuhákból a zsíros kenyerek meg a szalonnák, vöröshagymák, bugylibicskák – falatoztak a melósok. Itt már meglátszott az Anna keze nyoma, kettőjük reggelijét mindig ő készítette el, nem csak a szája járt annak idején, hogy asszonykéz is kell oda. Meg még akkor lehetett a hasznát venni, mikor egy héten egyszer összenyalábolta szennyes ruhájukat, s a munkásszálló alagsori mosókonyhájában alaposan kimosott mindent, ahogy otthon tanulta, meg már csinálta is, kiteregetett, aztán másnap estére friss, jó szagú tiszta ruhájuk lett mindkettőjüknek.

A munka után megint várták őket a beszkártos buszok, tódultak az emberek. A legtöbbnek törzshelye volt, ugyanazon buszt kereste, s azon belül is igyekezett ugyanarra a helyre ülni, mások meg nem törődtek ilyesmivel. Anna és Jancsi is ezek közé tartozott, főleg eleinte, ahogy jöttek a különböző típusok, mindet kipróbálták: pattantak fel trambuszra is, ahol az első két ülés között, a sofőrülés mellett börrögött-kerregett a motor. Jancsi szeretett elöl ülni, néhányszor sikerült is neki, de ha abba a járatba került egy brigádvezető, őt illette az a hely. Nagy volt a tülekedés, mikor megjelent az első nejlonbusz, sokan szerették volna azonnal megtapasztalni, milyen is az, kilátni az égre a tetőhajlatba épített műanyag világítóablakon.

A buszokról leszállva a férfiak közül többen a szállóhoz közeli kricsmibe vették az irányt. Nem egyszer Jancsi is ott könyökölt velük egy-egy csapolt Kőbányai mellett, s csak aztán indult a szállóra vacsorázni – Anna már mindent előkészített, megterített a szalonnázáshoz a nagy közös étkezőben. A hangszórókon recsegett a Kossuth rádió. Evés után még együtt maradtak kicsit, miközben Anna összepakolt, Jancsi a székén hátradőlve bicskája hegyével piszkálta fogait, majd jöhetett az elköszönés, mindig korán feküdtek, kellett az erőt gyűjteni a hajnali háromnegyed ötkor induló másnaphoz.

Gyámolítójuk néhanapján meglátogatta őket, elbeszélgettek hol az építkezésen, hol a munkásszállón.

Egyszer azzal fordult Annához a Helmer bácsi, te lányom, elszerezlek én tégedet a Zsigához, mit szólnál hozzá? A Zsiga íróember, szép nagy lakása van, egyedül él, tudnál nála lakni, segíthetnél neki a háztartásban, meg hát már gépelni is tudsz, tudna neked diktálni, mit szólnál hozzá?

Mit szólna, a Helmer bácsi még sose akart neki rosszat, bólintott hát, meg különben is ismerte ő a Zsiga bá’-t, persze csak hírből, hogyne ismerte volna szülőfaluja egykori földesurának a fiát.

Rá pár napra megint jött a Helmer bácsi, na, beszéltem a Zsigával, örülne neked, mehetel. Akár holnaptól. Majd itt a szállón én elrendezem a dolgot. Jó helyed lesz, meglátod.

Anna csak tátotta a száját, ilyet se látott még, mikor letette néhány kis motyóját az előszobában. Zsiga bá’, miután jól megmustrálta, Anna megérezte a végigmérésben a férfi-pillantást is, utána körbemutatta a lakást: először is az a sok szoba, s milyen magasak, a míves bútorok, a nehéz csillárok, a sok csipke, a súlyos függönyök, hát szóval ilyen az az úgynevezett polgári lakás, ahogy a Helmer bácsi mondta. S az a rengeteg könyv! Faltól falig, padlótól mennyezetig!

Író lett az úrfiból a kalandos évek után, mert azt lehetett otthon hallani, hogy az úrfi világcsavargóvá vált annak idején – Nagyvárad, Pest, Amerika, Bécs, Párizs, mindet beutazta, s mi minden nem volt: kommunista, ügyvéd, újságíró, bárzongorista, csempész, ruhakereskedő, nem csoda hogy író lett, ennek aztán van mit megírni! Apja, az egykori uraság mindig is megértő volt a zsidóknak meg a cigányoknak a sorsa iránt, az úrfi is ebben a szellemben lett nevelve, nem csoda, hogy jó kapcsolatot ápolt a Helmer bácsival, meg az Annát is most befogadja – és hát földiek is voltak mindhárman. Bár morgolódósabb lett, de fiatalkori kommunista nézeteit nem tagadta meg. Így aztán mostanság a párt is szerette.

Jancsi gyanakodón szűkülő szemmel hallgatta a beszámolót, miszerint Anna egy híres íróhoz költözik, gyakorlatilag cselédlánynak, s tudjuk, mi vár egy cselédlányra egy magányos férfiembernél, de akkor megnyugodott, mikor megtudta, Helmer bácsi intézte a helyet, és különben is, a falubéli Zsiga bá’-ról van szó. Így aztán még segített is a költözésben – nem volt nagy feladat, ketten két kezükbe összebugyrozva egy fordulóra el tudtak villamosoztatni minden hóbelevancot.

Szebb és jobb és kényelmesebb élete lett az Annának.

Takarítani és mosni nem neki kellett, arra volt már egy odajáró asszony, azt meg Abonyból hozta a jó szerencséje Pestre, és a Zsiga bá’ több helyre is elszerezte takarítani, meg tudott élni belőle. Viszont bevásárolni, főzni, az az ő reszortja volt, de legfőképpen gépelni. Az író többnyire kézzel vetette füzetekbe sorait, oldalait, onnan kellett Annának kisilabizálnia, a gépelés már sokkal gyorsabban ment, miután az építkezés mellett a Helmer bácsi elvégeztetett vele estin egy gyors- és gépírói tanfolyamot. Bár Olympián tanult, pillanatok alatt meg tudta szokni az itteni Erika írógépet is. Gyakran előfordult, hogy nem a füzetekből kellett másolnia, hanem a mester fel-alá járkálva diktált neki, néha megállt mögötte, kezét a vállára téve – Anna ilyenkor zavarba jött, belepirult, bár mögüle az a pír nyilván nem volt látható. Az író még mindig snájdig ember volt.

Szépen múltak a napok, hónapok, tán két esztendő is úgy telt, Anna korán reggel elment bevásárolni, mire hazaért, az író úr akkor ébredezett, s míg kávézott, elkészült a reggeli. Reggeli után, ha diktálás volt, akkor diktálás volt, ha a mester elvonult a füzetével, akkor főzés volt. Egy-kettő között ebéd, hogy mely napokon, azt előre nem lehetett kiszámítani, de néha szólt a Zsiga bá’, kislyányom, kettőre terítsen, ebédeljen velem, és az Anna ilyenkor mindig zavarba jött. Ebéd után a háziúr elvonult, pihenni, olvasgatni, az Anna pedig elmosogatott, elpakolt, aztán elővette a soros füzetet, és megkezdte a gépelést. Néha a mester úgy diktált, hogy a kisasszonynak nem az Erikán kellett csapkodnia, hanem gyorsírással lejegyeznie a tollba mondást, most írja, ne neszezzen avval a masinával, szokta mondani ilyenkor az író. Tehát a kisasszony vagy valamelyik füzetből, vagy a saját gyorsírásából dolgozott.

Hetente egy-két alkalommal a híres író a délutáni sziesztája után koraeste felöltözött, s bejelentette, átmegy a Hungáriába, későn jön haza, ott is fog vacsorálni.

Ilyenkor Zsiga bá’ rendszerint becsiccsentve érkezett meg, dudorászgatva vetkezett át, s némely alkalmakkal még sokáig beszélgettek is a nappaliban.

Egyik ilyen estén Anna már lefeküdt, de még égette a villanyt, olvasgatott, mikor észlelte a hungáriás vendég érkezését, hallotta halk fütyörészését, matatásainak zörejét, aztán kis csönd lett. S a kis csöndet követően halk kopogást hallott a cselédszoba ajtaján. S egy-két suttogó szót: Annuska, bejöhetek?

Tulajdonképpen már várta ezt az estét, érezte, előbb-utóbb el fog jönni, hallott is már ezt-azt, olvasott is erről-arról, hogy miknek muszáj előbb utóbb bekövetkezniük a cselédlányok szobáiban, és bár kicsit félt tőle, de a várakozások mégis inkább izgalmasak voltak, s lám, eljött az ideje.

Letette a könyvet, álláig húzta a dunyhát, és alig hallhatóan szállt ki belőle szó: igen…

És belépett az a magas tekintélyes, fess ember, és megtörtént, aminek meg kellett történnie.

Vitessen haza, Helmer bácsi!

Már nem is kért, könyörgött az Anna hangja a telefonba, nagy-nagy sokára jött be Moszkvának Pest, pedig a K-vonalon hívták.

Mííí? Még meg sem melegedtél!

Nagy a baj, Helmer bácsi… Az Anna már szipogott.

Mi az anyád úristene lehet akkora baj?!

Úgy maradtam… Az Anna már bőgött.

Többet nagyon nem is tudtak megbeszélni, hamar szakadt a vonal, de nem is kellett többet megbeszélni, már tudta Helmer bácsi, mi az az akkora nagy baj.

Aztán még többször beszéltek, Anna nagyon azt erőltette, el kellene tetetni ezt a gyereket, ebben segítsen, Helmer bácsi! Eszedbe ne jusson, a legszigorúbban tiltja a törvény, le akarod csukatni magad, ha egyáltalán találnál egy zugorvost, eszedbe ne jusson!

Akkor meg vitessen haza – de a Helmer bácsival mégsem lehet ilyen követelőző hangnemben beszélni… Legyen szíves! Kérem!

Ahogy az abonyi vonat felzakatolt vele, velük Pestre új életet kezdeni, rá alig pár évre Annát már egy másik vonat röpítette egy még hosszabb útra.

Moszkvába. Egy még újabb életet kezdeni.

Mert a Helmer bácsi pár héttel ennek előtte hívatta, még sosem volt ilyen, hogy hívassa, ha megbeszélnivaló volt, a Helmer bácsi kiment vagy az építkezésre, vagy a szállóra, vagy éppen „a Zsiga” lakására. De ide, a pártbizottságra még nem kérette. Annát el is fogta a kellő megilletődöttség és félénkség, ahogy lépkedett a hatalmas épület lépcsőin.

Na, lányom, nagy dologról lesz szó, készítsed magad fel, mondta neki Helmer bácsi, és mosolygott, mikor helyet mutatott neki íróasztala előtt.

Miféle nagy dologról lehet szó? Innentől kezdve Anna az izgalomtól jó, ha a hallottak felét fel tudta fogni. De azért a lényeget értette – csak hinni alig akarta. Moszkvába? Külképviseletre? Gépírni, gyorsírni, adminisztrátorkodni, mindeneskedni?

Meg aztán tanulhatsz is, oroszt, meg elméletet, leninizmust, jöttek Helmer bácsi felől a további szavak.

Anna nem is emlékezett rá, hogyan keveredett ki a központi bizottság épületéből. Nem is otthonába, „a Zsiga” lakásába ment, hanem megkereste Jancsit az építkezésen, s azonnal elújságolta neki a hírt. Arra számított, bátyja szomorú lesz, hogy még jobban szét kell válniuk, de nem, Jancsit sokkal jobban felvillanyozta az új lehetőség, mint magát az érintettet. Te Anna, most még föl se fogod, de ez neked még a jövődben nagyon jól jöhet, nagyon nagy dolog a Szovjetunióba menni, tanulni, dolgozni, de sokan mit meg nem adnának érte! Szinte lelkes volt, ahogy hadarta mondókáját.

„A Zsigától” is el kellett köszönni, neki is el kellett mondani mindent, de már tudott is az mindent, persze, biztosan a Helmer bácsitól.

S pár nap múlva Anna már ott ült azon a bizonyos vonaton, amely zakatolt vele Moszkva meg a még újabb élete felé.

Eleinte izgalmas volt ezt a Moszkvát belakni. A Képviseletnek külön háza volt, majdnem a város központjában. A főépületben a hivatalok, az osztályok, itt dolgoztak tízen-tizenöten, ahogy Anna számolgatta, meg itt lakott a két vezető elvtárs a családjával, ők, de csak ők ketten, kihozhatták a családjukat is. A Képviselet udvarának végében volt egy kisebb ház, itt lakott az összes többi beosztott, kétágyas szobákban, két közös fürdővel, két közös vécével – egy a nőknek, egy a férfiaknak. Napközben is külön étkeztek a vezető elvtársak családjukkal a beosztottaktól – de mindenki a főépületben. Reggeli, ebéd, uzsonnára kávé, és vacsora.

Egész nap folyt a lázas munka, az Anna ujjai alatt kattogtak az írógép billentyűi, nyálazta a temérdek borítékot, néha kávét főzött a vezető elvtársaknak, zárás előtt pedig vitte a postára a temérdek levelet. Egy héten négyszer, munka után szemináriumra jártak, késő estig tanulták az orosz nyelvet – ruszkij jazik – és az elméletet, ahogy a Helmer bácsi otthon fel is készítette. De itt, a szemináriumon legalább lehetett másokkal is találkozni, nem csak a Képviseleten dolgozókkal. Megfigyelt mindenkit, a sokfelől jött elvtársnőket, elvtársakat, de őt is lesték a többi szocialista országból érkezett férfiak, gesztenyés-vöröses, vállára omló, dús hullámú haját, húsos csípőjét, ringó melleit – ahogy szülőfalujában mondanák: formás kis faros-bögyös lett az Anna.

Ezek a vonatok, ezek a vonatok, ez járt az Anna fejében, felkászálódunk rájuk a motyóinkkal, aztán cipelnek bennünket az életen át, egyik állomásról a másikra, egyik lakóhelyünktől a másikig – ez, a mostani vasárnapi gőzös Pestről zötyögött az Annával Kaposba, a somogyi megyeszékhelyre. Szomorú magányossággal szállt le célállomásán.

A Fonodában fogol dolgozni. És amíg nagyon meg nem látszik, a Lányotthonban lakol, aztán majd meglátjuk. Helmer bácsi ezt intézte, miután elrendezte a hazajövetelt Moszkvából, hát persze, hogy ha majd nagy lesz a hasa, elmegy a Lányotthonból, de hová? – majd meglátjuk.

A kaposi állomáson a sok sietve jövő-menő népek között a resti terasza korlátjánál egyik kezét zsebre dugva könyökölt egy svájcisapkás, cigarettával a szája szegletében, azonnal észrevette a csinibabát a néhány pakkjával. Odapattant, s pár perc múltán az Anna kofferja, batyuja, szatyrai már a svájcisapkás triciklijén utaztak a bemondott lányotthon felé, ő meg szapora léptekkel követte.

Négyágyas szobában kapott helyet. Semmi kis szegényes holmijait hamar elrendezte a vasszekrényben és az ágya melletti éjjeliszekrényen. A lányok csak az első percekben méregették tartózkodón, pár perc múlva már segítettek is neki, majd megmutatták a folyosó végén a fürdőt, a mosókonyhát, a közös konyhafélét, a vécét, hamar befutották a többi emeletet, az egész kancakolostort – városszerte így hívták a Fonoda női munkásszállóját. Este, villanyoltás után, ágyaikon forgolódva, fel-felkönyökölve még sokáig beszélgettek, Annának el kellett mesélnie egész addigi életét, a falut, ahol született, a sok testvért, vályogházukat, a Pestre kerülésüket Jancsival, az ottani szállót, az építkezést, szolgálását a Zsiga bácsinál, újra iskolába kerülését, útját Moszkvába (itt volt ám az igazi szájtáti hallgatás, az izgatott felkönyöklés a lányágyakon!), a Képviseletet, a GUM árkádjait, üvegkupoláit, mindent, mindent elmesélt késő éjjelig, csak egyet nem – ami miatt végül is most itt van. A negyedik hónapban volt.

Őtet keressed majd a Fonodában, úgy hívjad, Lenkovics elvtárs, ezzel tette fel Pesten a kaposi vonatra Helmer bácsi, s Anna jól megjegyezte a nevet.

A Lenkovics elvtársat keresem, mondta másnap reggel fél nyolckor a Fonoda irodaépületében a portásnak, aki fontos ábrázattal tekerte a karos telefont – negyed óra múlva már lent volt Lenkovics elvtárs, a Fonoda párttitkára. Már vártalak, hogy van az öreg Helmer? Öö, Helmer elvtárs. Tulajdonképpen választ sem várva fogta karon az Annát, és siető léptekkel mentek a személyzetire. Gyorsan elrendezték a papírokat, s Anna nemsokára már a termelés egyik csoportjának irodájában találta magát a csoportvezető előtt. Ez lesz a helyed, ez meg a főnököd, Lenkovics elvtárs ezt az Annának mondta, az elvtársnőt a párt helyezte ide, ezt meg a csoportvezetőnek. Ha valami kell, szóljatok – a szinte vigyázban álló csoportvezető már mindent értett, és Lenkovics elvtárs elviharzott további fontos teendői felé. Ettől kezdve az Anna ujjai alatt itt kattogtak az írógép billentyűi, itt nyálazta a temérdek borítékot, itt főzte a kávékat, csak éppen itt nem kellett a postára vinnie a leveleket, azokat vállalati szinten gyűjtötték össze és a szolgálati Warszawa szállította tovább.

És amíg nagyon meg nem látszik, a Lányotthonban lakol, aztán majd meglátjuk, hú, Helmer bácsi, ha látná, már nagyon meglátszik! A negyedik-ötödik hónapban Anna már nem tudott olyan ruhát fölvenni, hogy ne legyen a már nagyon meglátszik, akárhogy fortélyoskodott a tükör előtt. Szaladt az Unger lányhoz, az Unger lány lett a legjobb barátnője a szobatársak közül, szaladt hozzá, mit csináljunk? Mit lehetne, semmit. A lányotthoni szabályok úgyse engednek a vasszigorból, előbb-utóbb menni kell – most már inkább előbb.

Helmer bácsi, azt mondta, majd meglátjuk… most már meg kell látni… Szűkült a Lenkovics elvtárs szeme, nagyon erősen fülelte a titokzatos szavakat, Anna onnan kért telefonálást a K-vonalon a Helmer bácsihoz.

Adjad a Lenkovicsot. Lenkovics elvtársat. Már a Lenkovics meg a Helmer elvtársak folytatták a telefonos diskurzust. A Lenkovics elvtársnak fokozatosan lett egyre jobban tátott a szája, nyelt is néha egyet-egyet, bólogatott, mintha a bólogatást a telefon túlsó felén lehetne észlelni.

Jó’ van. Szabadság, Helmer elvtárs – a végén ezzel tette le, majd lerogyott az íróasztala mögé, vakargatta kopaszodó fejét, na, jó’ van, hónap gyere vissza – ezzel bocsátotta el, s a hallottak után már ő is tegezte az Annát. És most már ő is látta azt, ami már nagyon meglátszott.

Végigizgulták meg végigdumálták az éjszakát a négyágyasban.

De a másnapi kása azért mégsem lett olyan forró.

Azt döntöttük az elvtársakkal, hogy amég tudsz járni dolgozni, maradhatsz a szállón, hallhatta Anna, aztán majd meglátjuk – bár ez már a sokadik aztán majd meglátjuk, mégis legszívesebben ugrált volna örömében, de csak állt, s arca megkönnyebbülten derült föl a Lenkovics elvtárs íróasztala előtt.

Pár nap múlva betoppantak a szülei is, megint győzködni, mert már otthon a faluban is győzködték, amikor váratlanul hazaérkezett, és éppen hogy észhez tudtak térni Anna szaggatott zokogással előadott jajveszékelése után: „úgy maradt” a nagy Moszkvában. Mint akkor ott, most itt is győzködték, gyere haza édes lányom, szüld meg a faluban, mindannyian tudunk segíteni, itt kihez fordulsz? Nem szólt az Anna egy szót sem, konokul zárta össze dacos száját, és nem is nézett egyik szülőre se. Méghogy haza. Mikor végre itt talált egy olyan helyet (talált? találta neki a Helmer bácsi), ahol nem ismerték előtte – így, itt, mégse akkora a szégyene. Lányanyaként hazamenni, isten ments! Győzködhettek az öregek, nem mentek semmire, dolgukat végezetlennek érezték, amikor visszabaktattak a kaposi vasútállomásra. Azzal azért vigasztalták magukat és egymást, hogy végül is kemény ez a lány – egyedül megy neki a nagy gondja megoldásának.

Szülése előtt három héttel már nem engedte az orvos dolgozni járni. Bár életerős fiatalasszony, meg ahogy a hasát hallgatta, bent is minden rendben, azért biztos ami biztos.

De a három hét hamar eltelt, s egyik hajnalon a lányszálló portásának sürgősen kellett mentőt hívnia. A Nysa a vajúdóval végigszirénázta a várost a kórházig, s a jajgatónak az Unger lány szorongatta a kezét.

A Lenkovics meg a Helmer elvtársak telefonjainak és intézkedéseinek lett eredménye: az Anna egy gangos emeletes bérházban kapott szobát. Nem is nagyon kicsit, mindenesetre a legszükségesebbek feltétlen elfértek, és volt benne vízcsap is, falikút, közös vécé meg a folyosó végén.

Na, ide költözhetsz majd a gyerekkel, mutatta meg neki Lenkovics elvtárs, persze az Unger lány most is az Annával volt – együtt örültek, nem is lesz rossz helyed, ölelte át a már mindenben együttérző barátnő. Sőt, egy-két holmit már előre összehordtak oda, jó néhány kancakolostoros lány, meg egynémelyikük udvarlója is segített, matracos vaságyat, fémkeretes, állványos lavórt, tüzelőfás ládát.

Az Anna szülei persze megint megjelentek, most már több napra is. A deres apa Lenkovics elvtárs útmutatói szerint járta a várost, szerezte be a többi használt bútort, kredencet, ruhásszekrényt, asztalt, hokedlikat, keszkenős asszonyával meg a dunnát, vánkost, viaszosvászon asztalterítőt, és persze a babakelengyét.

Úgyhogy Anna a pólyással, a gyönyörű, fekete hajú Lacikával valóságos komfortba érkezett a kórházból, s kezdetét vette egy másik élet.

Marikám, szombaton elmennénk táncolni, vigyáznál a Lacikára – Anna kérése, kérdése szinte nyafogós volt. Persze, néha neked is kell egy kis kikapcsolódás – ezt mondta Marika. Azt meg gondolta: hiszen ezért vettél ide…

Anna nagy ritkán, két-háromhavonta felkerekedett Lacikával és hazavonatozott a falujába, jó fél napos zötykölődés volt az út. Otthon már örömmel fogadták, lassan-lassan túltette mindenki magát a lányanyasággal a családra vetült szégyenen, jókedvben zajlottak a beszélgetések, kézről kézre, ölből ölbe járt a kis Lacika. Anna a testvéreivel is sokat pusmogott, főként a Marikával, aki már kijárta a nyolcat, s fűtötte, gyere el velem Kaposba, majd találunk valami munkát, és segíthetnél a Lacika körül is, s a Marika nagyon is hajlott erre, már sokat gondolt rá, ki kellene röpülni. Kétszer-háromszor is sutyorogtak erről, ketten félrehúzódva – aztán egyszer csak a Marika odapenderült az öregek elé: elmegyek az Annához. Azok azt hitték, látogatóba, pár napra, körülnézni, s bólogattak – ám nagy lett a megrökönyödés, mikor a Marika majd’ minden kis holmiját összepakolta, aztán fel sem ocsúdva kísérték ki őket az állomásra, s a vasárnapi vonatra hárman szálltak fel, a Marika is költözött.

Anna dudorászva készülődött, nem volt nehéz választania két alkalmas ruhája közül. Az Unger lány hétre jött érte, hétkor kezdődik a táncest az Ifjúsági Házban, az ifiházban, de a lányoknak ildomos egy kicsivel később érkezni. Tizenegyig tart, legkésőbb éjfélre itthon vagyok, puszi-puszi a Marikának, vigyázz ám a húgomra, ezt meg Lacikának gügyögte.

Az ifiházban már izgatott zsibongás volt, majdnem minden asztal foglalt, de még éppen oda tudtak sietni egy négyszemélyeshez. Négyen voltak, két másik fonodás lánnyal is meg lett beszélve a szombat esti tánc. A háromtagú zenekar már próbálgatott, hangolgatott, zongorista, szaxofonos, dobos, rajtuk fekete-fehér kockás zakó, fekete nadrág, fehér ing, vékony fekete nyakkendő. És persze alaposan lenyalva a hátrafésült frizurájuk. A felvezető szám után szinte óvatosan kezdődött a tánc, lassúval: Hosszú az a nap.

A lányok bambiztak, csivitelésük gyakran abbamaradt, persze hogy felkérésre vártak. Egyszer csak az Anna székéhez lépett egy magas fiatalember, olyan vasutasforma egyenruhában: szabad lesz kisasszony, kissé meg is hajolt. Anna elpirult, de felpattant, már-már mondta volna, nem egészen kisasszony, de elharapta. A férfi megint kissé meghajolt, bemutatkozhatott, Anna persze semmit sem értett izgalmában, csak már a táncparketten ocsúdott fel, ott tudta saját nevét is kinyögni. Még mindig lassú ment, Gyere, ülj kedves mellém, ők illendő távolságból karolták át egymást – nem kis zavarban.

A zenekar gyorsabb számra fordult, Kedves szaktárs, szép jó reggelt, kicsit bohóckodtak is hozzá, néhány pár erre körülnézett, majd sietve leült, mert a terembe nem besétált, hanem szinte bevonult két-három sötét öltönyös, fehér ing-nyakkendős elvtárs. A zenekar is azonnal észbekapott, rögtön visszakomolyodott.

Partnere helyére kísérte Annát, kihúzta, majd alátolta székét, kicsit biccentett, legközelebb is fel szeretném kérni, nézett az Annára, a lányoknak szabályosan tátva maradt a szájuk. Ahogy a fiatalember távozott, azonnal egymás szavaiba vágva csivitelt a lányraj, na, milyen volt, fúúú, de szerencséd van, jóképű manus, de milyen egyenruha van rajta? Anna ekkor átnézett a fiatalember asztaltársaságára, tényleg, észre sem vette, táncpartnere valóban sötétkék egyenruhában volt, valami vasutasfélében, na jó, lányok, legközelebb megkérdezem.

Odaát is négyen ültek a férfiak, közülük kettő sildes sapkás, láthatóan ők is a táncról, a haver táncpartneréről dumáltak, nem ritkán a lányos asztal felé nézve. Közben dobták be a keverteket, korsó csapolt sörrel kísérték.

Szünet után a zenekar megint lassúval kezdett, Minden asszony életében, a szám közepe táján a fiatalember hátralökte székét, s a lány asztalához sietett.

A tánc közben Anna felpillantott a magas fiatalember tekintetébe, s ahogy eltervezte s beígérte: megkérdezte, milyen egyenruha ez magán, maga vasutas?

A fiatalember elmosolyodott, mindenki azt hiszi, de nem, tefus vagyok.

Hát az meg mi, a fiatalember pont erre a kérdésre számított, senki nem tudja, megint nevetett, teherfuvarozás, azt jelenti, az AKÖV-nél vagyok forgalmi tiszthelyettes.

Fúúú, az Annában kis tiszteletféle csodálkozás szólalt meg belül, és ezzel pillantott fel a férfira, s topogtak tovább a táncban.

Egészen a következő zenekari szünetig a parketten maradtak, fokozatosan feloldódva, önfeledten cseverésztek. A helyrekísérés után a lányos asztalnál persze megint az Anna táncairól volt szó, de már nem volt olyan izgalmasan varázsos, újdonságos a téma. Sőt, egyikük bedobta, haza kéne menni, erre egy másikuk titkolatlanul ásítozni kezdett, csak az Anna csodálkozott, mááár…?!

De hát majdnem éjfélre járt, hivatalosan persze csak tizenegyig, általában mégis inkább éjfélig tart a táncest, nagy ritkán kis ráadásokkal negyed-fél egyig, jó, ha lesz még egy kör. Lett ugyan, de nagyon rövid, három szám, két rock and roll, egy Chuck Berry, meg naná hogy egy Elvis, ezeket valószínű a Szabad Európáról tanulták be, még a sötét öltönyös elvtársak is dobogtak a lábukkal. Majd a végén egy búcsúlassú, Különös éjszaka volt, ami után az énekes a mikrofonba búgta, nyugodalmas jó éjszakát mindenkinek, találkozunk a jövő szombaton, mi itt leszünk.

Annát már nem látogatta meg a lovagja, így hát a lányos asztal fizetni kezdett, nyíltak a nagy csatos, aranyszínű pénztárcák, az asztalra szóródtak a kiszámolt pár forintok, a bambik meg a presszókávék ára.

De azért még mindnyájan a zenekar felé néztek, mert ott már néhány külön mulató dugdosta a tízeseket a zenészeknek, s kérték a külön számokat. A tiszti egyenruhás is ott, külön dalolt, Fekete hajú, kis gimnazista voltál, Anna szinte tátott szájjal nézte a már kigombolt ingű, félretolt nyakkendőjű volt táncpartnerét a gajdolók között – mire az, odapillantva s konstatálva a kabátos elmenni készülőket, odafutott.

Kisasszony, kérhetek magának egy dalt?

A többi lányok kezében megálltak a sálak, Anna meg egyenként rájuk nézett, á, dehogyis, de a lányok odavihogták, dehogynem, a jú ár máj desztönit, ezt már a tiszti ruhásnak mondták, aki azonnal a zenekarhoz sietett, már útközben lobogtatta a tízest, azonnal fel is csendült a jú ár máj desztöni, a tiszti ruhás átkarolta néhány haverját, jú ár máj desztöni, s átéléssel énekelt távolról is megbabonázottan az Anna tekintetébe.

A dal végén játékosan kupán vágta az énekest, láthatta, aki akarta, nem mai keletű a barátság, majd az ajtón kivonuló lányokhoz futott, illetve hát az Annához, kisasszony, velem ebédelne holnap, az Iparban? Magáér’ mennék, de az Anna ezt már mintha nem is hallotta volna, a többiek viszont mind, és az Unger lány vissza is nevetett: a Dózsa ucca tízben lakik…

A TEFUS

’Mama, megenn kéne dére vasatt fehér ing…’

’Mi a zanyád valagának má megenn…’

A mama zsörtölődött a hajnaltájt hazaszédelgőnek, s csóválta fejét, pótinca megint ez a gyerek, tányérsapkája hátratolva, ingnyaka kigombolva, nyakkendője félrecsúszva.

Egy lányt hívtam hónap ebédre.

’Hónap, hónap! Máma van má, te tökkelütött!’

De azért „holnap” tizenegykor a mama mégis csak rángatta a még mindig horkolót, te gyerek, akkor keljél, ha a lánnyal akarsz ebédelni…

A mama már megszokta, egész életében végig csóválta a fejét ezeken a férfiakon. A férje, illetve hát a második, mert a korábbi odaveszett az első háborúban, szóval a második ura is éppen ilyen volt. Hajj, hogy mind a két lába törött volna el ott, a csűrben, a döngölős táncon, mikor egyáltalán ráemelte tekintetét arra a zsiványbajcú hitványra, szóval az is, a második is, legtöbbször beíva szédelgett haza. Reggel hatra járt dolgozni a cukorgyárba, de már ötre kész kellett lenni a rántott levesnek, kelhetett négykor, begyújtani a sparheltbe, föltenni a levest, s míg az fő, vasalni az előző nap megint kimosott inget, mert annak is a tiszta, vasalt ing volt a mániája, minden áldott nap. Meg ennek is ez a mániája.

De tűrt, tűrt a mama, kicsit vezekelve is a lánya miatt, meg helyette, ennek a ’zannya’ miatt, mert hogy azt, alig hogy szegény ura elhalt, az isten tudja mér’, de biztos volt okuk, nem sokkal otthagyták a gyerekei, persze az is igaz, már nagyok lettek, olyan naponkénti ellátó anyára már nem volt szükségük, főleg a Magdi, az aztán nagyon talpraesett, önálló, de ez, ez a gyerek… Nem hiába költözött ide, meleg leves kell ennek is minden áldott reggel, meg vasalt fehér ing minden áldott reggel, de hogy a rosseb egye meg a fajtáját, majdnem minden éjjel hajnalban, majdnem reggel eszi haza a rosseb ezt is, na, ez aztán az öregapja vére, hogy a rosseb egye meg azt is, aki az első pohár bort kitanáta!

Sikerült felrázni azt a gyereket, ébredjél! Vár rád az a lány, meg az ebédmeghívásodra! Aztán hová mentek?

Az Iparba akarom elvinni, Mama, kászálódik az a gyerek.

Aztán mióta ismered?

Ez a büdös gyerek röhögve szürcsöli a rántott levest, holnap lesz két napja, Mama, ezen még a mama is elgöcögi magát, te, te, te, te tökkelütött!

Áll a komódos tükör előtt a tiszta szobában ez a gyerek, simítgatja haját a tányérsapka alá, igazgatja a nyakkendőjét, tetszik neki a megint ropogós fehér ingje, aztán megelégedve fordul el a tükörtől, csókolom Mama, majd jövök, de jó, hogy vagy, Mama, ugye tudod. A mama meg elolvad ettől, mert tudja, hogy ez a játékos tegezés nem a tiszteletlenség ettől a gyerektől, hanem ilyenkor a még nagyobb belészorult szeretet igyekszik kifelé mutatkozni.

Na ergye, hogy a rosseb enne meg, de azér’ a mama nagyon mosolyog.

Alig múlt tizenkettő, hogy a tiszti egyenruhás fessen, megborotválkozva, frissen vasalt fehér ingben, nyakkendőstül, tányérsapkástul állt a Dózsa utca tíz előtt, de benyitni se volt ideje a súlyos vastag kaput, kipenderült a tegnap esti lány – az a másik, aki a címet is megmondta az este, biztos nem engedte elfelejteni emennek az ebédmeghívást, s húzta is kifelé maga után az esti táncost, majd tolta a tiszthelyettes elé.

Még be sem mutatkoztunk, a tányérsapka a bal hónalj alá került, a jobb kéz kézfogásra nyújtva, amonnan kéznyújtást várva, Péter vagyok, jobban szeretem, ha Péternek hívnak, de a teljes nevem Gombos Péter Pál. Pedig tegnap este mintha bemutatkoztak volna, ha talán nem is egészen érthetően a nagy zsivajban. A lány elfogadta a nyújtott kezet, Anna. Látható zavarában csak a keresztnevét mondta.

Akkor, ha bevasalja rajtam az ígéretet, elvinném ebédre. Az Ipar vendéglőbe.

Nem nagyon szoktam… de rendben, persze. Nem haragszik, ha magába karolok? Jobban néz ki…

Gombos Péter Pál örömmel nyújtotta karját, ő maga is ezt javasolta volna.

Végigbeszélgették, végigfecserészték, végignevetgélték a rövidke utat a Dózsa utca tíztől a Teleki utcai Ipar vendéglőig. Rögtön a cigányzenekar mellé lett asztaluk, persze, hogy a Gombos Péter Pál előtte már beugrott megbeszélni a dolgot a főpincér haverjával, a Poszovácz Vencivel.

Ha javasolhatom, itt a marhapörköltöt nagyon jól csinálják.

Rendben, szeretem is. Kis savanyúval.

Persze, kovászolt uborka, ha javasolhatom; esetleg előtte egy húsleves.

Rendben.

Anna málnaszörpöt kért, a Gombos Péter Pál meg kevertet és hozzá korsó csapoltat. Három ilyen is legurult az ebédhez.

Egy kis süti?

Nem bánom, egy ’habossat’.

Hát, ez nem cuki, nem biztos, hogy van.

Ja persze, akkor egy lekváros palacsintát, az biztosan lesz.

A Gombos Péter Pálban jókedv kerekedett a három keverttől meg a három korsótól, és a táncest utáni hajnalig tartó lumpolást sem pihente még ki teljesen – odaintette a prímást; jaj de szép kék szeme van magának, majdnem rajongva búgta az Anna felé, az Anna meg akkora zavarban volt, hogy szinte szégyellte magát. De jöttek más nóták is, belemelegedett a Gombos Péter Pál, s a többi vendégek jókedvvel, nevetgélve figyelték őket, a láthatóan újsütetű párt. Az ebéd meg a hirtelen kerekedett nótázás után a Gombos Péter Pál igyekezett diszkrét lenni, nem a kockás abroszú asztaluknál fizette a cechet, külön mentek a Poszovácz Vencivel, gáláns volt a jókedvű vendég, és egy tízes borravalóval meg is toldotta a számlát azzal, na, ez meg a tietek.

Széles taglejtésekkel és nem is halkan kezdett udvarolgatni a Dózsa utca tízbe visszakísérő úton. Jókat nevetgélve beszélgettek a séta közben.

Kezét csókolom, vágta ott haptákba magát a tiszthelyettes elköszönve, s úgy látszott, a lány kicsit el is bódult, de meg is könnyebbült, ahogy csukta be maga után a súlyos kaput.

A tefus nem is bánta, hogy kora délután haza tudott menni: legalább rendesen ki tudja aludni magát. Előző nap, a táncest után a tiszthelyettesnek meg a sofőr haveri társaságának egyáltalán nem akarózott befejezni a mulatságot, de hát az ifiház bezárt – irány a bár. A Kapos zsúfolásig telve, de a Szalai pincér szorított nekik helyet a bárpultnál, a jó borravalós törzsvendégeket meg kell becsülni, s a Gombos Péter Pál ilyen volt. Zúdultak le a konyakok, itt már ezt illik inni, nem a kommersz keverteket, a tefusok lesték volna a lányokat, de persze nem voltak facér nők, fogytak hát tovább a konyakok. Rendesen spiccesen szedelőzködtek a hajnali zárórán, indult ki-ki haza, ezúttal nem volt tovább menetelés, mint szokott lenni nem egyszer, kivárva a resti öt órai nyitását, s folytatni újra a kevertekkel.

Húzta már az ágy a vasárnap délután hazabaktató Gombos Péter Pált, két perc se telt bele, horkolása töltötte meg a téli konyhát – itt szoktak aludni, a mama is, a ritkán fűtött tiszta szoba csak ha vendég jött, akkor lett használva, akkor bontották meg csak ott a súlyos, magas dunnás ágyakat.

A mamának kellett összehajtogatni a ledobált egyenruhát, fehér inget.

A Berzsenyi utcai TEFU-telepen mozgalmas zajokkal indult a hétfő, reggel öttől már járatták a sofőrök az IFA-kat, Molotovokat, az iroda nyüzsgésében a forgalmisták vezették föl a félasztalnyi naplók rubrikáiba a rendszámokat, neveket, fuvaroztatókat, hangos kiabálással adták ki az utasításokat, ki hova megy fuvarba, a TÜZÉP-re, a FÜSZÉRT-hez, vagy a teherpályaudvarra vagonozni, esetleg az Útépítőkhöz. A Gombos Péter Pál is adta tovább a főnöke utasításait, fürgén pattogtak szavai, kipihent volt, nagyot aludt, s ezúttal is jólesett a mama hajnali rántott levese, fess volt a sötétkék egyenruhájában, frissen vasalt fehér ingében. Hatra már kiürült a telep, minden autó fuvarban, csak a műhelyben szállták meg a javításra várókat a nyakig olajos szerelők.

A forgalmi tisztek ilyenkor mentek át a szemközti kocsmába kávéra, persze rummal béleltre, néha megkönyörültek egyik-másik tiszthelyettesnek, s olyankor az is átmehetett velük – ára volt ennek, neki kellett fizetni. Ma éppen a Gombos Péter Pál részesült a kegyben, ő tolakodott a sorban a hat rumos feketéért, de örömmel tette, mert bizony jó volt a fontosak között lenni, a kocsmáros is mindig előzékenyen szolgálta ki a tefus tiszteket, számíthatott a borravalóra, mert jó dolguk van ezeknek a tefusoknak, mindig van pénzük – hát igen, a fuvar drága, s a sofőrök gyakran kaptak parancsot fekete fuvarra, a pénzecskét meg a tisztek vették föl, de csurrantottak-csöppentettek a többieknek is: a tiszthelyetteseiknek többet, a sofőrjeiknek kevesebbet.

A talponállóban a rumos feketék mellett gyorsan meg kellett beszélni a vasárnapi meccset is, mit játszott a Kinizsi, a cukorgyár csapata. A Gombos Péter Pál most ebbe nem tudott beleszólni, átaludta a tegnap délutánt, így hát hallgatta a többieket, döntetlen lett, hát, ebből se lesz már dobogó!

Te, Péter, mennyé’ le a sörösökhöz, állítólag az egyik kocsi nem ért oda! – nagy ritkaság, hogy a forgalmi tiszt átengedi a sörösökhöz lemenést, mert oda inkább ők járnak le ellenőrizni az ottani kocsikat, hiszen mindig traktálják őket az üveges Balatonival, Kinizsivel, négyet-ötöt is megisznak némely délelőtt. Most mehetett a főnöke helyett a Gombos Péter Pál, rúgta be az udvaron a vállalati Pannóniát, negyedszerre hördült fel a motor, s nagy füstölgő bőgéssel kanyarodott ki a TEFU-telepről.

Könnyű dolga lett a sörösöknél, a kis Zuk már odaért addigra, kisfőnök, elment a hüttővíz, de föltöltöttem, egy háznál kértem vizet, aztán má gyöttem is, a késett sofőr mentegetőzött, s a Gombos Péter Pál titkoltan elmosolyodott – most érezte először, milyen lehet főnöknek lenni, aki előtt gyűrögeti a sofőr a siltes sapkát… Aztán még tovább érezte ezt, amikor a sörösök szállításvezetőjével leültek, na, mi van, téged küldtek, kis forgalmistagyerek, de azért gyere igyál egy friss Kinizsit, s a szállításvezető egyenesen a zúgó, csörömpölő gépsorról kapott el két üveggel, cigarettára is gyújtott, s ahogy kortyoltak az üvegekből, azt is hozzátette, na, hogy megjött ez a Zuk is, kiálltatok teljesen, elég ritka, s röhögött hozzá. Elbeszélgettek még egy kicsit a zakatoló üzemben, a Gombos Péter Pál most aztán fontosnak, beavatottnak érezte magát – hát még, amikor elköszöntek, és a szállításvezető a kezébe nyomott egy húszast! Vidd föl a főnöködnek, tuggya má, mirü van szó. A fölhördülő Pannónia most meg a sörösök telepéről kanyarodott ki nagy füstölgő bőgésével. A TEFU-nál röviden számolt be diszpécser főnökének a Gombos Péter Pál, mire odaértem, megjött a Zuk is, csak a hüttője ment el, ja meg ezt küldi az ottani szállításos – a diszpécser villámgyorsan gyűrte zsebre a húszast.

Még délelőtt is, mikor már mindent lekönyveltek a forgalmi naplókba, átmentek a tefusok egy újabb rumos feketére, ott most a diszpécser fizetett, s amikor letette a bádogpultra a vastag presszóspoharakat, a szája szegletében lógó cigeretta mellől lökte oda a Gombos Péter Pálnak, eztet tedd ee’, s öt forintért nyúlhattak a Gombos Péter Pál ujjai. Szürcsölték a rumos kávékat, és a Gombos Pál elgondolhatta, a könnyű napi négy-öt rumos kávék, meg délelőtti sörök nem csak a fekete fuvarok pénzeiből lettek előteremtve, a sörösöktől is csurran-csöppen.

Kezdett tetszeni ez a tefus élet a Gombos Péter Pálnak.

Hattól négyig dolgoztak a forgalmisták – fhúú, ma hétfő van, este edzés, pottyant le a Péternek, s meg is örült ennek, de már negyed hat, túlóráztak, vagy csak elpofázták az időt, mindegy, főnök, kéne a Pannika, el ne késsek a tréningről.

Azé ki ne nyijjon a csipád, gyerek, de nesze, s röpült felé a szolgálati motor slusszkulcsa.

Péter a hófehér trikójában (bizony Mama, senkinek sincs itt ilyen mindig hófehér és ropogósra vasalt atlétája), meg a fekete klottgatyájában és a barna dorcójában gyors reflexekkel adta vissza hol tenyérrel, hol fonákkal a labdákat a bemelegítéskor – a Berzsenyi utcai iskolában tartotta a Dózsa minden hétfőn az edzését. A Gombos Péter Pál a Dózsa pimpangosa volt, jó kezű ez a tefus gyerek, az edző, ócska, elnyűtt mackójában mindig hátra tett kézzel figyelte a bemelegítést, de az egybe majd később lehet betenni, talán, mondta ezeket a Dózsa intézőjének, aki mellette állva szintén a bemelegítést nézte. Szóval a Péter már igencsak kopogtatott az első csapatba kerülés ajtaján, de még azé’ nem, nem egészen; – de azé’ nagyon szívesen járt az edzésekre, meg hát, amikor volt, a tartalék meccsekre, a tarcsiban játszhatott is. Már régebben felfedezték egymást egy másik akövössel, az ugyan nem tefus forgalmista volt az Autóközlekedési Vállalatnál, hanem műhelyes, szerelőgyerek, de mégis csak ugyanattól a vállalattól.

Edzés után megint együtt mentek hazafelé, láttalak ám szombaton az ifiházban, mondja a szerelőgyerek, nem mentem oda, mer’ nagyon ittatok a sofőrökkel, na, mi van a kis cigánylánnyal?

A Gombos Péter Pálban megállt az ütő, milyen kis cigánylánnyal, akarta kérdezni, de jó hogy nem kérdezte, mer’ eszébe jutott, télleg, az Anna, az azé’ elég barna…

Most szombaton is táncoltok, most meg ezt kérdezte a szerelőgyerek, és eszébe jutott a Péternek, télleg, meg se beszéltek semmit.

Egy pillanatra meg is állt, ’télleg’, lehet, hogy cigánylány ez, jó barna bőre van, az igaz…

Péter szerette ezeket a kora reggeleket. Pontosan hatkor állt meg a ház előtt a Warszawa, a diszpécsert már felvette, ő hátul ült, a sofőr melletti hely az a főnöké, a fődiszpécseré, a Gombos Péter Pálé. Elköszönt a feleségétől, az Annától, megcsókolta, majd alvó kisfia feje búbjára is adott egy puszit, aztán egy kissé tanácstalan lépés után a másik kiságyhoz is odalépett, megborzolta másik gyerek fejét is – nem tudta teljesen megszokni, hogy az ő fián, a Péterkén kívül velük él egy másik gyerek is, egy nem az ő fia, csak az Annáé, a László.

A sofőr kipattant a helyéről, szolgálatkészen nyitotta a fődiszpécser előtt a kocsi ajtaját, elindultak.

Főnök, akkor az útvonalat, még egyszer; a főnök meg mondta: a túlparti kőbánya (a túlpart a Balaton északi oldalát jelentette), hazafelé meg a darányi aszfaltkeverő. A sofőr bólintott, majd hozzátette, hát, rendesen kilesz a napunk, ez köbö háromszáz kilométer.

Kilesz, de a Tefu-tanyánál megállunk egy feketére, ezt már a fődiszpécser válaszolta, s tudták, a fekete, az rumos kávét jelent, a fődiszpécser reggele a rumos feketével kezdődik. A tanya, erre keresztelődött az italozó, szemben a TEFU-teleppel, a szokásos reggeli zsúfoltságával fogadta őket, indult ott is az élet, a munkanap, fogytak a kávék, kevertek, bambik.

A kört persze a főnök fizette, két rumos, meg egy üres kávé.

Gyorsan beszürcsölték, aztán indulás. Útközben beszélgettek, miért megyünk, főnök, kérdezte a diszpécser. A főnök röviden elintézte, a túlparti bányában lebeszéljük, hogy tudják kiadni a követ, hogy lesznek nyitva, mert előszállításban Darányba kell vinnünk tízezer tonnát, aztán meg lemegyünk a darányi keverőre, ott megbeszéljük, hogyan tudják fogadni. Aztán holnap-holnapután indulhatnak is a billencsek.

Rendben, főnök.

Nagyjából szótlanul haladtak, zötyögve, a sofőr a sildes sapka alól figyelmesen fürkészte, kerülgette a kátyúkat. Alig egy óra múlva, épp egy kis falun haladtak át, a fődiszpécser az út menti kocsmára bökött – már tudták, újabb kör következik, ugyanaz, mint a reggeli. Ezt is a főnök fizette, jogos volt ez így, neki volt a legnagyobb a fizetése, tudták ezt mind a hárman, meg hát azt is hallani, néha a főnökök egy-két feketefuvart is be-bedobnak – főleg a sörösöknél ment ez rendszeresen.

Folytatták az utat, már kicsit beszédesebben. Te főnök, milyen volt a tiszti, kérdezte hátulról a diszpécser, ősszel engem is el akarnak küldeni.

Gombos Péter Pál fortyant egyet, na, nekem nem is szóltak, pedig az én beosztottam vagy, de aztán eszébe jutott, elvégre őt is diszpécserként küldték a forgalmi tiszti tanfolyamra. Áá, nem biztos ám még, a diszpécser próbált enyhíteni.

Az jó kis téma, derült föl aztán a fődiszpécser arca, feltolultak az emlékei.

Már gyakorta találkoztak az Annával, illetve hát már az Anna barátnőivel is, meg ő is vitt be néhány kollégát a társaságba, többnyire teherkocsisofőröket, meg persze a pingpongos szerelőgyereket is. Szombatonként táncolni jártak, vasárnaponként meg karon- vagy kézen fogva sétáltak az Iparosba ebédelni, sőt, délutánonként a Színház park padjain már csókolózások is voltak.

Egyszer csak azt találta mondani, te Anna, mert már tegeződtek is, költözz hozzánk, megbeszélem a Mamával, mert én a mamámnál lakok. Az Anna arca mintha elkomorult volna, de nem szólt semmit, csak máshová nézett. Csak napokra rá bökte ki, amikor megint szóba került a dolog, hát… én nem vagyok ám már lány, van egy gyerekem… Péterrel meg tett egy félfordulatot a világ…

Kisvártatva megkérdezte, fiú?

Aha. László.

Mekkora?

Alig egy.

Megint napoknak kellett eltelnie, mire tudta mondani a tefus, hát akkor gyertek mind a ketten, megbeszélem a Mamámmal.

A mama nagyon fölfortyant az egészen, lányanya, egy fattyúval, ide? És még esküvő se, a rosseb egye meg a kurafi fajtádat, hangos felháborodottsággal káricált.

De a Gombos Péter Pál kitartó volt, csak mondta, mondta a mamának. Meg csak hordta, hordta neki, nem ritkán spicces hajnalokon, a szál virágokat: a mama megtört.

Odaköltözhettek.

Ezt a szülei biztosan nem engedték volna meg, mint még annyi minden mást sem – ezért is költözött, mert állandóan regulában akarták tartani, pedig már elvégezte a polgárit, és elhelyezkedett a TEFU-nál, ezért költözött a mamához: neki már ne dirigáljanak mindenért, anyám, mondta ki a punktumot otthon, anyám, apám, így szólította a szüleit. Akkor inkább elköltözök a Mamához és punktum. Az anyja dohogott, az apja hallgatott, csak a húga riadt meg – szeretett a bátyja biztonsága mögött kisebbik lánytestvér lenni, pedig, ezt észrevéve, sokszor zsarolta a kényuracska.

Az Anna szinte azonnal teherbe esett. A mama erre még szekántabb lett, mosmá’ aztán esküdjetek ám meg!

Megesküdtek, s máris betoppant hozzájuk hangos bömbölésével a kis Petike, a legifjabb Gombos.

A TEFU-nál meg úgy látták, na, a fiatal tiszthelyettes megkomolyodott, megnősült, már kisfia is van, lehet számolni vele – elküldték Pestre az egyéves forgalmi tiszti tanfolyamra.

Ha fizetsz egy rumos feketét, mesélek a tisztiről, fordult hátra nevetve a fődiszpécser. Persze, hogy fizetek, a diszpécser szinte rikkantva bökte meg a Varsó sofőrje vállát, a legközelebbi kocsmánál megállunk!

Hát, a tiszti az egy jó kis téma, fújta maga elé a füstöt a fődiszpécser, mert szinte folyton cigerettáztak, így mondták, cigeretta, sercent a harminc filléres gyufa, ferdén tartották a fejüket, hogy ne menjen a szemükbe a füst, úgy szívták, mutató- és hüvelykujjuk között tartva a mezítlábas Kossuthokat.

Visszatette poharát a kocsmapultra, mindenekelőtt szakmailag tudsz meg újakat, el is komolyodott, hiába, a szakma, a tefuzás szent dolog mindnyájuknak, lehet hülyéskedni, rumos kávézni, de ha a szakmáról van szó, elkomolyodik mindenki.

Nekem például fogalmam sem volt a tarifálásról, asse tuttam, hogy van ilyen egyáltalán, hogy a menetleveleket, ha leadjuk, tarifálják, és számlát csinálnak róla a kuncsaftnak. De a tisztin még a tarifálást is megtanultuk. Meg te, a legjobb még is az az egészben, hogy a trösztösök oktatnak, és haverságba lehet kerülni velük, ez nagy téma – nagyon divatba jött ez a szó, a téma, rengetegszer használták, s szinte mindenki.

Szóval, folytatta a fődiszpécser, vannak szakmai témák, amikben előre léphetsz, de a legfontosabb, a személyes kapcsolatok, hogy megismerhetsz egy csomó trösztöst, meg egy csomó kollégát, az is fontos, Szegedről, Fehérvárról, mit tudom én, akárhonnan, én rengeteg nevet meg telefonszámot írtam fel, tudod, a fődiszpécser szinte belelkesedett, a személyes kapcsolatok a mi szakmánkban nagyon fontosak, most is, mennyivel más, hogy tudom, a bányába a Batiz Jóskához megyek, más, mintha ismeretlenül keveregnék ottan.

Elnyomták a cigerettákat, visszaültek, mentek tovább. Persze azt a Péter már nem mondta el, hogy azok a szakmai kapcsolatok, azokkal a nevekkel, amelyek belekerültek a kockás irkájába, hogyan alakultak ki, hogyan erősödtek meg. Persze majdnem mindegyik tefus, ott a tisztin is, szerette a jó kis rumos feketéket, keverteket, korsó söröket, fröccsöket, persze, hogy esténként el-eljártak Pesten is. Gombos Péter Pál is bekerült egy ilyen eljárós körbe, sőt, kezdeményezője lett egy ilyen kialakításának. A tanórák végeztével, még inkább vacsora után nyakukba vették a környéket, pontosabban csak a környék kocsmáit, s kezdődtek a piatúrák. Nem ritkán hajnalokig tartottak ezek, persze, hogy összekovácsolódott egy kemény mag, ők aztán címeket, telefonszámokat cseréltek, teltek a kockás irkák lapjai.

Komoly haveri kapcsolatok is kialakulnak, a kocsiban csak ennyit mondott erről a fődiszpécser.

Keszthelyen megállunk kajálni, adta ki a legközelebbi célállomást, tíz körül lehetett, így szokta meg, napi kétszer eszik, délelőtt valamikor, meg este, már a mama főztjét, ha hazaér munka után – már ha hazaér este, ha nincs valami piatúra.

A piacon, a Finom Falatoknál ettek egy nagyot, töpörtyűt, hurkát, kolbászt, mustárral, csípős cseresznyepaprikával, nagy huzattal zúdult le utána a korsó sör, a jó hideg Kinizsi.

Odaértek a Balaton-felvidéki kőbányába. A kövér bányavezető, a Batiz Jóska már öles léptekkel szuszogott eléjük, szerbusztok, Péterkém, na végre, ideértetek, s tessékelte be őket egy rozzant bodegába, ez volt a bányamester meg a blokkos irodája. Egy jó kis pályinka? Saját, valódi kisüsti, mosolygott szélesen a bányafőnök, de már töltötte is a kupicákat. A tefus vendégek is kézbe vették a pálinkás poharakat, persze a sofőr nem, ő maradt a kocsiban, tudta már, úgy szokott lenni, bőven lesz ideje, hátradőlt az ülésen, szemébe húzta ócska sildes sapkáját, s már horpasztott is – kell egy kis előre alvás, az isten tudja, mikor sikerül majd hazakeveredni.

Még két-három kisüsti mellett megbeszélték a szállítást, a bánya abban a két-három hétben éjjel-nappal nyitva lesz, jöhetnek folyamatosan a kocsik. A tefusok szedelőzködtek volna, de a kövér Batiz fékezte őket, nana, ne olyan hevessen, az elnök elvtárs vár bennünket, meg akar ismerni titeket – a kőbánya a téesz kezelésében állt.

A téeszelnök, mintha a Batiz Jóska ellentételezéseként rendelte volna a sors, alacsony, vékony, szikár ember volt, szinte úgy pattant ki az íróasztala mögül, fürge-gyors léptekkel szaladt az érkezők elé, nyújtotta kézfogásra a kezét, mondta a nevét, de a tefusok izgalmukban nem értették, a Batiz Jóska fél oldalról készségesen szinte hajlongott a bemutatáskor: az elnök elvtárs…

Az elnök elvtárs meg azonnal az agyonült plüssfotelokba terelte őket, na, már vártalak benneteket, a Batiz mondta, hogy ma jöttök, mondom neki, hozd el ide is őket, még sose láttam eleven tefust, nevetett, a váratlan tegeződésre a vendégek oldódtak, pláne akkor, mikor az elnök elvtárs, na, ezt kóstoljátok meg, előhúzta az asztal alól a fonott demizsont, a sajátom, nem tiszta noha, van benne egy kis elvira is, s bugyogott a pirosas bor a vizespoharakba. Mindent letárgyaltunk, a Batiz csak unszolásra mert leülni, de ő is kapott a borból, remélem úgy, ahogy megbeszéltük, vonta fel a szemöldökét az elnök, mert első a kuncsaft, tette hozzá. Persze elnök elvtárs, amikor jönnek a teherautók, attól fogva huszonnégyezünk, éjjel-nappal nyitva leszünk. Na, erre koccintottak.

Nemtom az elvtársak megeszik-e a halászlevet, kérdezte az elnök, miközben megint töltött a demizsonból, van nekünk lejjebb egy halastavunk, főzettem eggyet’, remélem, nem utasítotok vissza, de már koccintottak is az újabb borral. A Gombos Péter Pálnak kellett a szóvivőnek lennie, persze, szeretjük, köszönjük előre is elnök elvtárs, ezzel el is dőlt az ebéd dolga – bár már két órára járt. A halastói fabungiba már a tefusok sofőrjét is behívta az elnök, elvégre enni mindenkinek jár, de hohó, barátaim, előtte egy pályinka, ezt meg már a halcsősz mondta, aki főzte a hallevest, már hozta is egy bádogtálcán – látszott, voltak már itt ilyen akciók, begyakorlott koreográfiája volt mindennek.

A méregerős halléhez nagyon csúszott az elnök elvtárs bora, az ötliteres demizson bizony már az alján tartott, az elnök elvtárs sűrűn töltögettetett a halcsősz-szakáccsal, majd az evészet vége felé beléjük diktált még egy kisüstit – na, ezután már el kellett indulni a nótának is! Akácos út, csitt-csitt rózsám, hajlik a jegenye, pereg a levele – mikor ki került sorra, fújta a nótáját, az elnök elvtárs verte a taktust az asztalon.

Még egyszer kellett fordulni a tefusok kocsijának, az elnök elvtárs pótlólagos borért rendelkezett, még egy háromliteres demizson kerekedett oda – bizony az is az utolsó cseppig elfogyott a nóták mellé, de aztán a tefus fődiszpécser megemberelte magát, kissé bizonytalanul felállt.

Ne haragudj, elnök elvtárs, nekünk még van egy hosszabb utunk, mennünk kell, de mindent köszönünk.

Na, de azért egy búcsúbeöntést, kardoskodott az elnök elvtárs, s szinte kicsurgatta a demizson utolsó csöppjeit, na, még akkor azt a nótát utoljára, ha már elmentek, hogy itt hagyom a falutokat…

Elmenet a bányafőnök beült hozzájuk a Varsóba, visszavitték a bányához, te Jóska bazmeg, ha kiteszünk, tárcsázd már föl a Darány 14-et, szólj oda a keverősöknek, hogy most indultunk, másfél óra múlva érkezünk, az első ülésről a fődiszpécser szinte dirigált hátra a kövér bányafőnöknek. Bár majdnem mindegy, ott úgy is huszonnégyben vannak, de azért szólj oda. Rendesen spicces volt már mindegyikük.

Hat is elmúlt, mire odaértek Darányba, a sofőr figyelmesen és lassan vezetett, miközben a főnök meg a kisfőnök szuszogva végigaludták az utat.

De százegynéhány kilométerrel odébb a keverőnél mégis majdnem józanul szálltak ki mind a ketten, s fogtak kezet az eléjük jövő keverőtelepi térmesterrel.

Na, akkor témázzuk meg a kőfuvart, a fődiszpécser azért kissé inogva kezdte a tárgyalást, mögötte kullogott beosztottja, a keverős-térmester pedig mosolyogva hallgatta, rendben, Palikám, mondjad, de üljünk le nálam, kicsit késtetek, de azért egy jó kis hideg Balatoni Világos? – és már bontotta is a hideg söröket.

Holnapután indulunk, gluty-glutyolt az üveges sör a fődiszpécserbe, de még tudta mondani a verdiktet, folyamatosan huszonnégyben hordjuk, kábé három hét alatt le is fut.

Végig fogadjuk, mi is éjjel-nappal vagyunk, bólintott a térmester, de Palikám, a főnökömmel is kell inni egyet, vár bennünket a Tubában – a Tuba a Fehér Galamb nevű kisvendéglő a keverőtelephez legközelebbi faluban, rendesen kis kockás abroszokkal, tisztességes konyhával.

A keverőtelepi főnök már ott ült a vendéglő vezetőjének külön asztalánál, azonnal észrevette a betoppanókat, s igyekezett eléjük, kezét nyújtva.

Már mindent megbeszéltünk, főnök, készségeskedett a térmester, a fődiszpécser egyetértően bólintott, s lezuttyant a főnök melletti székre, azonnal ide egy hideg gyógysört, nevetett, de a főnök kontrázott, hohó, egy jó kis vörösbort inkább, a pörkölthöz, amit maga a gazda csinált nekünk, az megy jobban, s nevetett a mellettük szolgálatkészen álldogáló vendéglősre, az meg bólogatott s szintén nevetett, hozassam is már, kérdezte meghajolva.

Nem inkább a pálinkádból, kérdezte kiabálva a keverős főnök. A Gombos Péter Pál szinte sóhajtott magában egy kicsit, már megint, gondolta magában, de azért felhajította azonnal a pálinkát – beosztottja is, a házigazdák is, a térmester is meg a keverőtelep-vezető is, sőt, a vendéglőfőnök is. Csak a Varsó-sofőr szódázott, várta a beígért pörköltöt. Ami meg is jött, bár a vendégek még a hallétraktát se pihenték ki rendesen, de magadóan kanalazták a nokedlit meg a marhalábszárpörköltet, s vagdalták hozzá késsel az erős ecötös almapaprikát, meg persze sűrűn kortyolták a nehéz otellót – és hát nemsokára odasomfordált, persze a vendéglős lendületes intésére, a cigányzenész is. Kezdtek zúgni a magyar nóták. Térültek az asztalhoz az újabb otellók.

A sofőrnek bizony segítenie kellett utasait, néhol kicsit hónaljban megtámasztva, kikísérni őket a kocsihoz. Betuszkolni őket, rájuk csapni az ajtót, s helyettük is visszaintegetni a kisvendéglő ajtajában kissé imbolygó elköszönőknek.

Bizony, közel este tizenegy volt, mire hazaértek. Főnök, itthon vagyunk, mondogatta, többször is a sofőr a kókadozó, szuszogva alvó utasainak, mire azok lassan kezdtek észhez térni, s félfekvő helyzetükből helyrekászálódni üléseiken.

Az Iparos előtt tégy le bennünket, így is lett, a Varsó odagördült a vendéglő elé. A sofőr nyitotta mindkét ajtót, az utasok kapaszkodtak kifelé, de sikerült a kiszállás, főnök, várjak, kérdezte a sofőr, bár már inkább nagyon ment volna haza, de engedély nélkül nem lehetett.

A fődiszpécser bólintott, ergye.

A Poszovácz Venci volt a szolgálatos esti pincér, már takarított is egy asztalt a tefusoknak, a cigányzenészek is felvillanyozódtak, végre, az unalmas estében lesz talán valami, megjöttek a tefusok. Fröccsöket rendeltek, a prímás odazsoldalgott volna, de a fődiszpécser ellegyintette, s beszélgetni kezdett a kollegájával.

Na, láthatod, így megy egy ilyen fuvarkampány leszervezése, nem nagy téma, de oda kell figyelni, holnaputántól már főleg neked kell odafigyelni, te bonyolítod, tudsz mindent, hallottál mindent, láttál mindent, nekem rendben legyen minden, mert lefújathatom ám a tisztidet, ha akarom, szóval rendben legyen ám minden! Akadozgattak a fődiszpécser mondatai, de még érthetőek voltak, közben még négy fröccsöt rendelt. Fröccsöt, kisfröccsöt, azt csak kettesével iszunk.

A diszpécser kezdett álmosodni, főnök én hazamennék, majdnem könyörgőre fogta a dolgot, a főnöke engedékeny lett, hát, tápos csibe vagy baszki, legyintett, de útjára engedte, ergye.

A Poszovácz Venci kérés nélkül hozott még két kisfröccsöt, a jó vendég tefus pedig odaüzent vele a cigányokhoz, a Van egy szőke asszonyt húzzák el, de nem énekelte velük, csak érzelgősen bólogatott a hegedű nyávogásához.

A főpincér számolt, túlságosan is mélyre hajolva köszönte meg a borravalót, majd szólt, Péterkém, éjfél elmúlt, nekem is lejárt, nem ugrunk át a bárba?

Dehogynem.

A bárban csak a Szalai pincér rostokolt, vendég senki, a pultban a kifestett mixernő unatkozott, a két bárzenész személyzeti asztaluknál cigarettázott, két asztallal odébb pedig egy magányos nő, úgy öltözve, hogy lehetett tudni, mi célból van itt. Az éjszakai élet, röhögött az Iparos pincére, itt már mint vendég, fejével a nő felé bökve, a tefus is elnevette magát, szavak nélkül is mindketten a viccre gondoltak, arra, miszerint a pesti minisztériumból a fószert leküldik vidékre, ő ott elmegy a helyi egyetlen vendéglőbe, megvacsorál, iszik is, aztán bizalmaskodóan megkérdi a pincért, főúr, van itt maguknál éjszakai élet, mire a pincér, van, de ma felment Pestre.

Konyakot ittak, a Poszovácz ragaszkodott, ezt most mindet ő fizeti. A mixernő is odakönyökölt a pulton hozzájuk, ismert itt már mindenki mindenkit, a Poszovácz ugye kolléga, vendéglátós, a tefus meg egy nagyon jó törzsvendég, a bárzenészek is odaballagtak hozzájuk, ma ők sem engedték a tefust fizetni, de kértek még egy konyakot neki.

Sőt, na, Péterkém, akkor ezt most neked, s játszani kezdtek, felhangzott a You Are My Destiny. Még egy személy volt a bárban, alig lehetett észrevenni, a néni szinte bocsánatkérően húzódott meg, kezében a néhány szál virággal. A sokadik konyak után a tefus odament hozzá, a piros rózsák közül kiválasztott öt szálat, kifizette, egyet rögtön a virágárus kezébe adott, az meglepetten elmosolyodva köszönte meg, ki tudja, mikor nézték őt utoljára olyan nőnek, akinek egy szál virágot nyújt oda egy férfi. A másikat a mixernőnek emelte át a pulton, onnan is mosoly volt a jutalom, meg egy rutinszerű szippantás a szirmok közé, a harmadik az „éjszakai életnek” jutott.

Elfáradt, mondták a bárban levők, s megértéssel viseltettek a tefus iránt, akit hajnali fél négykor a Poszovácz Venci támogatott ki a hónaljánál fogva, s nem is bízta a véletlenre, hazáig mellette ült a taxiban.

Csókolom, a házban már mindenki aludt, csak a mama nem, a hazatérőnek ő nyitott ajtót – az ő kezébe nyomódott a negyedik szál virág.

Hogy a rosseb enne meg, de ezt már nem is nagyon hallotta a hazatérő, azonnal bezuhant az ágyba, úgy ruhástul, itt a konyhában, a tisztaszobában mindenki aludt, a két kisfiú is, az Anna is – majd valahogyan reggel a kezébe kerül az ötödik szál piros rózsa.

SZÉJJEL

Marikám, én otthagyom a Pétert, egyszerűen már nem bírom, mindig mindent egyedül, a két gyerek is elég lenne gondnak, de ott van ez a szekánt mama, az istenér’ se hagy sose békén, mindig mindenbe belekotyog, a Péter meg sosincs otthon, tudod, elvolt egy évre a tiszti iskolán, havonta jött haza egy hétvégére, aztán mikor vége lett, kinevezték, még többet dolgozik, meg állandóan a tefus haverok, már hétköznapokon is hajnalba’ szédeleg haza, nem lehet vele semmit megbeszélni, még fát is én vágok, elegem van, na! – dőltek a panaszos szavak, utána meg a könnyek, elbőgte magát az Anna.

A Marika sóhajtott nagyokat, sajnálta is kicsit a nővérét, de mérges is volt, jaj, mennyien mondták az Annának, a legjobban az Unger lány, pedig arra még hallgat is, vigyázzon ezzel a nyalka tefussal, de nem, ez rögtön beleszerelmesedett, az még hagyján, hanem mindjárt jött a gyerek, Annának a második, két gyerek két apától, hát, ez aztán elrendezte magát! Most meg itt bőg, ennek megint az lesz a vége, költözzenek össze, de immár négyen!

Az Anna már csak szipogott, törölgette az orrát. Nagyjából meg is beszéltük, folytatta, aszongya a Péter, akkor költözzek el, de a gyerek marad, jobb lesz neki vele a mamánál, könnyebben élek én is a Lacikával, mintha még a pici is ott lenne a nyakamon, de hát ez nekem egyáltalán nem a nyakamon lenne, örömmel lennék én a két fiammal, akármilyen nehezen is! De nem, mondja a Péter, majd ha helyrejössz, akkor talán, de mi az, hogy helyrejövök? Én jöjjek helyre?!

Tessék, már meg is beszélték, megint a kész tények, Marika gyanította, mi fog következni, mindjárt előjön azzal, mi lenne, ha megint hárman laknánk.

Így nyerjen a Lottó Ottón, elő is rukkolt az Anna, szóval elköltözök, egyelőre csak a Lacikával, addig is lakhatnánk együtt, hárman, mégiscsak olcsóbb lenne…

Hosszú szünetet tartott, de aztán megint feltört benne, ne haragudj Marikám, megint rázendített, megint zokogott, érezte ő maga is, hogy csimpaszkodás ez, megint csak-csak kihasználni készül a Marikát!

Aztán ahogy Marika nagyot sóhajtva mégis rábólintott, rendben, próbáljanak összeköltözni, az Anna azonnal elkezdett járni a Lenkovics párttitkár nyakára, már bátrabban tehette, hiszen nemrégiben belépett a pártba, persze a Helmer bácsi unszolására – kis tanácsi lakásért járt a Lenkovics nyakára.

Szétköltözünk a férjemmel, szipogott neki, el is fogunk válni, valahol lennem kell a nagyobbik fiammal, meg odavenném a húgomat is, három ember gondja lenne megoldva – a Lenkovics elvtárs meg csak csóválta a fejét. De két-három hét múlva magához hívatta, gyere, menjünk, mutatok valamit, s kisétáltak a városba. A Fő utcán talált egy szociális lakást, azt mutatta meg az Annának. Már nem is csak szoba volt, egyenesen szoba-konyha! Az utcáról keskeny udvar nyílott, itt sorakoztak egymás mögé a kis szoba-konyhák, mindenik elé jutott egy kis udvarrész, persze a budi az udvar végén, közös – de a konyhákban, már mindenikben, csapi víz!

Ide költöztek rá egy hétre, hármasban. A tefus férj persze, hogy tudott egy kis teherautót intézni, segített pakolni ő is, csendben, mogorván, bizony nem gondolta volna, hogy az Anna a sok pörölések után tényleg valóra váltja azt a hihetetlen fenyegetést, hogy elköltözik a nagyobbik fiával – mert a kisebbet a tefus csak azért se adta, ahogy szajkózta is annak idején a sírdogáló Annának, és ez a kisebbik most ott bömbölt a mama ölében, ők csak nézték ezt a szótlan, szomorú pakolást.

Mikor késő este a Marika meg az Anna nagyjából elrendezkedtek a Fő utcai tanácsiban, mikor végeztek – az Anna csak akkor borult zokogva, szinte jajveszékelve az ágyra, hát az a kisebbik, az a szegény árva, az tényleg ott marad?!

Beleszoktak ebbe is, nehéz nem volt, hiszen csak a lakásuk lett máshol, és egy kicsit más is, kicsit jobb, és hát fiatalok voltak, könnyedén vették a váltásokat. Az Anna is megszokta, hogy a kisebbik nélkül telik a legtöbb napja, de amikor csak tudott, kibuszozott hozzá a mama külvárosi házába, és hétvégenként is elvihette. Ez csak akkor változott meg, amikor hónapok múlva csendben a bíróságon is elváltak, akkortól csak kéthetente vihette el a kisfiút, de hétköznapokon, esténként, egy-két órára bármikor meglátogathatta.

Egyszer hívatta a Lenkovics.

Lányom, nagyon ritkán szólította így, az öreg Helmertől hallotta még régen, és mikor már annyi mindenben segített az Annának, néha megengedte magának ezt a megszólítást, lányom, átteszünk egy másik vállalathoz. Az Öntödébe. Az egyik vezető elvtársnak titkárnő kell, aki tud gépírni, meg gyorsírni.

De hát itt nem kell tudni?!

Ne feleselj, leszóltak a pártbizottságról, mész és punktum.

Ment és punktum.

Pedig már nagyon megszokta ezt a Fonodát, sok mindenkit ismert, tudta hol, melyik részleg van, hol, kit, mivel lehet keresni, barátnői is voltak itt, őt is sokan ismerték, egy kis tekintélye is volt már, elvégre már a pártnak is tagja.

De hát ha egyszer menni kell, akkor menni kell, és punktum.

Az Öntödébe.

Tartalom

1. ANNA ÉS A TEFUS

Anna

A tefus

Széjjel