Copyright © Borsa Brown, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6833-51-0

Keresd a szerző novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021 • Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Párban Nápolyban, 2022 • Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022 • Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

Maffia-trilógia 1–3. – javított, bővített kiadás, 2024

Szenvedély Sevillában, 2024

Spanyol tűz-sorozat 1–3., 2024–2025

Az Arab-sorozat 0–7., 2015–2025

Sapho 1–3., 2020–2025

Jakuza – Festék a bőrön, 2026

Ha Balatonon járok, enyém a világ,
olvadnak a szívek, s nyílik a virág,
már süt a Nap, és nincs emlékem igazán,
gyönyörű egy hajsza a szerelem után…!

(Bagossy Brothers Company: Balaton)

1. FEJEZET

A szeme néha összeakad, de kifejezetten magabiztosan vigyorodik el. Megkapaszkodik a pultban, próbál lazaságot sugározni, szerintem azonban ha elengedné, pofára esne.

Mondjuk, így is pofára fog, csak nem a szó szoros értelmében…

Megeresztek egy sóhajt, azzal is telik az idő, talán sikerül összeszednie a gondolatait.

Nagy feladat lesz válaszolni arra, hogy mit iszik…

Várok. Várok és várok.

– Szóval? Mit adhatok?

Az arcomra erőltetek egy kedves mosolyt, mert ugye mindig a vendég az első.

Még csak az kell, hogy azt állítsa, bunkóztam vele.

Bár nagy csoda akkor sem történne, mert a főnök, Jonatán nem cserélgeti le csak úgy a bevált embereket, márpedig én beváltam, hiszen már a harmadik évemet húzom le a siófoki plázson.

Az sem elhanyagolható tény, hogy itt lakom helyben, így az esetemben még csak szállásról sem kell gondoskodnia. No meg ellátásról sem, mert anya kereszteket vetne, ha nem az ő főztjét enném, hanem a helyi büfébe járnék.

Pont odébb akarok lépni, hogy amíg ez a kujon magához tér, kiszolgáljak valaki mást, de akkor végre kinyögi:

– Whiskyt!

Az, hogy nem használja csodás anyanyelvünk „kérek” szavát, már ki sem akaszt.

Csak haladjunk.

– Rendben. Simát vagy prémiumot?

Mert ugye nem mindegy.

Tuti fogalma sincs róla, hogy miért teszek fel ilyen kérdést. Mármint nem azért, mert nem ismeri az italokat, hiszen azokat nyilván vágja, ha így vedeli, de az agya most csak egy szita.

Ennek ellenére belső indíttatásból érzi, hogy a „prémium” az mégiscsak menőbb.

– Pémiumot!

Az „r” nem ment, de sebaj.

Értem én!

– Máris!

– Szódával! – emeli fel a mutatóujját, mintha minimum egy doktori disszertációról osztaná az észt. – Érted?

Hát nehezen, mert gabalyodik a nyelved, de talán megoldom…

Csak bólintok válaszul, miközben nekilátok az ital készítésének. Jeget teszek a pohárba, ráöntöm a whiskyt, majd nagy slunggal engedek rá némi szódát.

Bori kezd sürögni mellettem.

– Na, Franci? Mi a szitu? Mintha feszült lennél… – Elneveti magát, közben a fickóra néz, jelezve, hogy látja, megszenvedek vele.

– Miért nem isszák az emberek simán a whiskyt? Vagy csak jéggel? Mi a fenének bele szóda? Te érted ezt?

– Milyen fontos szakmai kérdést vetettél fel.

– De most komolyan. Akkor csináljanak különböző fokú whiskyket! – Bori jót mulat, én meg tovább hőbörgök. – Ideáll a pulthoz, egy percig nyaldossa a száját, mintha attól be kéne indulnom, és még a whiskyjével is ugrálnom kell szódáért. – Felemelem a mutatóujjamat, ezzel parodizálva a fickót.

– Látod, hogy ettől is sikerült berúgnia!

– Lehet, hogy a szóda a csodaszer. Ettől hiszi azt magáról, hogy Casanova… Ráadásul az elvetemültje a prémium kategóriást vizezteti fel…

Visszafordulok a pulthoz, a vendég ismét a száját nyalogatja.

– Fincsi kis fekete vagy… – dünnyögi, mire direkt eljátszom a hülyét.

– Mi? Nem értem, olyan nagy a zaj. Fincsi feketét kér mellé? – Elkomolyodik, nem fogja fel, hogy szándékosan vezetem más útra a kezdegetését. – Egy vagy két cukorral?

– Mi van?

– Bocsánat… Nem azt mondta, hogy kér egy feketét?

Bori már alig bírja visszatartani a nevetést, szerencsére az a vendég is jól szórakozik, akit ő szolgál ki.

– Azt mondtam, hogy fincsi kis fekete vagy!

Közelebb hajolok, már-már fölfekszem a pultra, mire ő is nagy lendülettel dől előre. Tartom azért a távolságot, de a fülébe ordítom.

– Sötétbarna, te fasz!

Visszaegyenesedem, ő döbbenten bámul. Ha nem lenne ennyire kiütve, nyilván nekem esne és a földig alázna, de úgy látszik, ehhez most nincs ereje.

Bori a jégért nyúl, közben a fülembe súgja:

– A heti lottószámokat árultad el neki, hogy így lemerevedett?

– Nem. Csak a hajam színét. Szerinte fekete, szerintem meg nem.

Bori a fejét csóválva folytatja:

– Kóstolgat?

– Próbál.

– Meddig jutott?

– Az aurámig.

Bizonyára ezt a másik vendég is hallja, mert felnevet. Mi Borival hozzá vagyunk szokva egymás dumájához, amikor viccelünk, akkor is átérezzük a szívós helyzeteket.

– Akkor nem fog jóllakni ma belőled.

Próbálok ismét kedvesen az ürge arcába nevetni.

– Négyezer lesz!

Felvonja a szemöldökét.

Eddig vagy nem ezt ivott, vagy nem a prémiumot.

Szerencsére nem akadékoskodik, felém nyújtja a telefonját, én meg gyorsan odatartom elé a terminált. Csippan a gép, úgyhogy ezennel kész is vagyunk, útjára engedhetem a drágát.

– Köszönjük, viszlát! – lépek a következő vendéghez, miközben a szemem sarkából látom, hogy ő nem tágít a pulttól.

Nem kéne foglalkoznom vele. Már az elején megtanítják nekünk, hogy az ilyeneket ignoráljuk, de a három év azért megeszi ám az idegrendszert.

Borira sandítok, aki megrázza a fejét, mutatva, hogy hagyjam a francba.

Hagyom is.

Majd a sokadalom félrelöki, ez nem kérdés.

Egyébként sem hagyhatom már az este elején így lestrapálni magamat. Hosszú lesz még az éjszaka, általában reggel hatig vagy hétig itt vagyunk, hiszen a vendégek távozása után is van mit tenni. Ráadásul az a nyomorult standolás is heti szinten megy, ha nem lenne elég a melóból.

A férfi, akivel szemben találom magam, viszonylag normálisnak és józannak tűnik. De amint megszólal, elengedek magamban némi szitkozódást.

– Szia, cicababa! Mid van nekem?

Tudok ajánlani whiskyt szódával, és elmondhatom, hogy milyen színű a hajam. Esetleg áttárgyalhatjuk a „fekete” kérdést.

Ehelyett elé dobom az itallapot, amely csaknem lecsúszik a pultról.

– Válogasson! Mindenem a magáé, amit azon talál!

– Uh… Szeretem a nagypofájú csajokat.

Nem gondolom, hogy „nagypofájú” vagyok, egyszerűen csak ez a munka megtanított rá, hogy vagy felülmúlod magadat, vagy megesznek reggelire.

Pontosabban vacsorára.

– Intsen, ha sikerült választani, addig mást kiszolgálok.

– Ha ezt a szart akarnám olvasgatni, akkor leülnék valahova, és elmélyülten böngészném. De peched van, mert inni akarok.

Speciel neked van peched, csak még nem tudsz róla.

Egyrészt azért, mert a stílusod miatt most a gatyádat is ki fogod fizetni piára, másrészt meg te leszel holnap másnapos, nem én.

Szar estéd lesz, ne aggódj.

Erről gondoskodom.

Negédesen elvigyorodva döntöm előrébb a csípőmet, amitől a derekam ívbe feszül, a mellem pedig kidomborodik. A tekintete lejjebb siklik az arcomról, és elégedetten somolyog.

– Akkor ajánlhatok esetleg én valamit?

– Na várom!

Na várjad!

– Vannak specialitásaink, amelyek csak kivételes emberekhez illenek. Ha szabad, esetleg ezekből szemezgetnék… Persze sajnos ezek nem túl olcsó finomságok…

– Úgy nézek ki, mint aki csóró?

Nem tudom megállapítani az anyagi helyzetét, de őszintén szólva nem is érdekel. Ismerek olyanokat, akik márkás cuccokban járnak, luxusautót vezetnek, aztán egy szakadt panel elé parkolnak le, és oda mennek fel egy kis lakásba. Nem mintha gondom lenne a panelokkal vagy a szegényekkel, akik ötven-hatvan négyzetméteren élik le az életüket, viszont annál nagyobb problémám van az ilyen okoskodó macsókkal.

Akad, amelyik a kocsijával kapcsolatban a legnagyobb márkajelzést akasztja a kulcsára, és amikor rendel, felrakja a pultra, hogy mindenki jól lássa. Más a karóráját igazgatja, hátha felfigyelek rá. A legnagyobb ellenszenvet azonban az váltja ki, amikor szándékosan nem kártyával vagy telefonnal fizet valaki, hanem készpénzzel, ráadásul ezt úgy teszi, hogy egy egész köteg pénzt emel ki a belső zsebéből, hogy abból kihalásszon egy ötezrest mint legkisebb címletet.

Reggelig tudnám sorolni az ilyen fajankók húzásait. Máig nem tudom, miért gondolják, hogy bármelyik nőre is hatnak.

– Nem akartam megbántani. Akkor? Mondjam? – kacsintok, innentől nyert ügyem van, ugyanis bármivel hozakodom elő, el fogja fogadni. Egyrészről demonstrálni akarja, hogy „nem csóró”, ahogy ő fogalmazott, másrészről meg azt hiszi, ezzel meg lehet hódítani bárkit is.

Anya többször kérdezte már tőlem, hogy milyenek itt a vendégek.

Udvariasak?

Fiatalok vagy középkorúak?

Nyilván nem számoltam be neki róla, hogy pár ital után akadnak, akik azt hiszik, a kiszolgálólányok egyben prostituáltak is. Árajánlatokkal jönnek, és vagy a szemük sem rebben egy felháborodott elutasítástól, vagy még ők játsszák el a hülyét, miszerint nem értik, hogy ugyan mi fáj nekünk annyira.

Hiszen ez egy jó ajánlat volt!

A nép egyébként nagyban függ attól, hogy van-e koncert este, és ha van, akkor ki a fellépő; de ez a nap nem az igazi.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem jó ez a hely. Tulajdonképpen még szeretek is itt dolgozni, hiszen egy barátnőt is szereztem a munka által. De nemcsak szeretném, hanem egyenesen imádnám, ha az italrendelésen kívül nem szólnának hozzám a férfiak. Semmi bajom nincs a kedves mosolyokkal, sőt még azzal sem, ha fél perc alatt eldönti valaki, hogy meg akar hívni egy italra, de az már igencsak frusztrál, ha lekezelően bánnak velem, vagy egész egyszerűen tárgyiasítani próbálnak.

Bori nagyon jó abban, hogy ezek lepattanjanak róla. Igazából rólam is lepattannak, csak én szeretem kicsit megküldeni őket előtte, hogy a másiknál is pattogjon.

– Szóval? Mit adsz nekem, babácska?

Már-már cuki…

A baba már nem is elég, a becézést is tovább becézi, így azt hiszem, életemben először érem el a „babácska” kategóriát.

Magam elé húzom én is a lapot, mert bár fújom az árakat, jelenleg egy célom van: sokat fizessen.

– Egymagának rendel? – Ráemelem a szemem. – Bár nem hiszem, hogy egy ilyen férfi egyedül van…

Fú, de nehéz volt őt férfinak nevezni!

Suttyó.

Csöves.

Tapló…

Istenem, annyira szeretem az anyanyelvemet. Hajnalig tudnám akasztgatni rá a jelzőket.

– Nyilván nem…

Amit el lehet cseszni, azt el is cseszi, mert megúszhatta volna egyetlen itallal, ám most kénytelen lesz még mélyebben a zsebébe nyúlni.

A zene dübörög, a pult előtt fények cikáznak, a mozdulataim rutinosak, ahogy letörlöm a shaker tetejét.

Hosszan mosolygok, ő egyenesen a szemembe néz, azt hiszi, máris elolvadtam tőle.

– Mennyire bírják a többiek?

– Téged ne a többiek érdekeljenek, babácska, hanem én.

Ó, de még mennyire, hogy érdekelsz!

Kihívás lettél, „emberke”!

– Kezdjünk valami elegánssal: Pornstar Martini. Most ez a legmenőbb a parton, de csak akkor élmény, ha mindenki iszik egyet.

Hátrafordul, majd büszkén biccent.

– Négyet!

Kérünk…

„Kérünk, kérek”, vagy bánja fene, jó lesz az „adj” is!

– Proseccóval? – kérdezem ártatlanul.

– Jár hozzá?

– Az igazihoz igen.

– Akkor legyen az igazi.

Megint próbálja mosolyra húzni a száját, ami inkább egy fintorra hasonlít.

A mozdulataim gyorsak: vodka, Passoã, lime, jég, shaker. A prosecco shotokat külön rakom egy tálcára, a poharak csillognak a fényben.

Bár néhányan készpénzben fizetnek, akadnak, akiknek fel sem ajánlom ezt a verziót, így most is ellenvetést nem tűrve hadarom:

– Indítok egy számlát önnek. Mit szól?

– Számlát?

Nahát. Gyanút fogott az „emberke”.

Sebaj, a „babácska” tudja, hogy mit csinál.

– Persze, úgy a legegyszerűbb. Lehet körönként is fizetni, de a fontos vendégeket nem szoktuk az ilyesmikkel terhelni a buli közben.

Valószínűleg csak a „fontos vendég” kifejezés marad meg neki, mert ismét büszkén húzza ki magát.

– És ahhoz mit adjak?

– A kártyáját kérem. Nem húzunk le róla pénzt, csak a végén.

– Ja! Persze, simán…

A terminálnál mentem az adatait, így már nem tud meglépni.

Bori elnyúl mellettem, miközben megjegyzi:

– Te sántikálsz valamiben.

– Menstruálok.

Felnevet.

– Á, értem! Isten óvjon mindenkit!

Elé rakom a tálcát.

– Így könnyebb elvinni. Esetleg kivigyem az asztalukhoz? – Látom, hogy erre rá akar bólintani, ezért gyorsan tovább hadarom: – Bár ezt az igazi férfiak megoldják…

– Jó, hogy elviszem én… Megoldom.

„Babácska” köszöni neked, „emberke”.

Eltűnik a tömegben, Bori csak egy pillantást enged el felém. Pár embert sikerül kiszolgálnom, mire a pasi már újra előttem ácsorog.

– Ó, micsoda meglepetés! A kedvenc vendégem!

Tetszik neki, mert végigmér, mintha a tulajdona lennék.

– Most valami komolyabbat – teszi le a tálcát a pultra.

Az előbbi kör is „komoly” volt, csak még nem tudsz róla.

– Long Island? – Gondolkodó fejet vág. – Mint egy tea. Csak nem gyerekeknek.

– Nem teázni akarunk.

– Miért nem engedi, hogy meglepjem?

Istenem!

Komolyan hányingerem van az ilyen kaján vigyorgástól.

– Négyet.

Oké, indul a második kör: vodka, gin, rum, tequila, Triple sec. Kóla megy a tetejére, majd irány a tálcára.

– Ebben a szívem is benne van – suttogom neki.

Ő csak beképzelten biccent vissza:

– Hamarosan jövök!

– Ellenőrizted a kártyáját? – kérdezi Bori.

– Szerinted?

– Be fog gurulni.

– A tálcára teszem minden alkalommal a számlát, amit majd blokkolok. Ha valaki hülye, hát hülye. De nyilván nem ez a legnagyobb hibája, hanem az, hogy egy tuskó.

Alig fordulok kettőt, ismét itt van.

Szerintem ő már meg sem issza, csak játssza a menőt.

Na jó, elég lesz.

– Ó! Még valamit adhatok?

– Igazán különlegest! – néz a mellkasomra, noha az egyáltalán nem különleges. Nincsen nagy mellem, és kihívóan sem öltözök a munkahelyemen.

– Zombie? Mármint az ital neve.

– Négyet.

Azt hiszem, ezzel fogok álmodni…

Ott áll majd valaki az ágyam mellett, és folyton a fülembe súgja: négyet!

Tálca a pultra, mérő elő. Többféle rum, gyümölcslé, grenadine és egy kis díszítés. Mindezt látványos tiki pohárban tálalom, hogy érezze, nem holmi szart kap.

Úgy érzem, veszélyes lenne, ha tovább húznám az időt, ezért amikor a tálcáért nyúl, kedvesen jegyzem meg:

– Sajnos három kör után mindig fizetni kell.

– Ja, jó!

Előveszi a kártyát, amit már lehúztam, ezért nem nyúlok érte. Helyette blokkolok.

– Százhuszonnyolcezer forintot vonok le.

– Tessék?

Nem is olyan részeg, ha ilyen gyorsan reagál.

– Prémium vodkával ment az első kör. Duplával a második. A Zombie pedig limitált tétel.

– Mi van?

– A blokkokat nem nézte? Esetleg az árlistát?

Hosszan bámul a szemembe, egy pillanat erejéig tényleg arra számítok, hogy átnyúl és elkapja a nyakamat.

– Ne már!

– Én mondtam, hogy bírni kell, és ehhez férfinak kell lenni!

Pittyen a telefonja, aminek a kijelzőjére nézve realizálja, hogy levontam az összeget.

És a java csak ezután jön, „emberke”.

„Babácska” tett róla, hogy jó napod legyen holnap.

Okádni fogsz, mint az állat!

A következő vendéghez fordulok:

– Mit adhatok?

2. FEJEZET

Kivételesen egész korán végzünk, négy óra van, egyeseknek éjszaka, másoknak már hajnal. Sötét van még, de a horizont peremén már feltűnik a vöröses fény, ami a napkeltét jelzi.

– Biztos, hogy ne vigyelek haza, Franci? – kérdezi Bori, miközben megtámaszkodik a vörös minijén.

– Tudod, hogy imádok ilyenkor gyalogolni!

Tényleg tudhatná, mert két éve töltjük együtt a szezonokban az estéket, és ez már az elejétől így van.

Ha nagyon kocsikázni szeretnék, egyszerű lenne a dolgom, elkérném anya vagy apa autóját, és kész. Ők is mondták már, hogy nem örülnek ennek az éjszakai-hajnali gyaloglásos mániámnak, de én úgy érzem, szükségem van rá.

Na nem azért, mert nem vagyok fáradt…

Ó, dehogynem!

Ám a testi kimerültséget felülírja az agyam, ami oxigénért kiált, és keresi a „csít”. Ha nem sétálva mennék haza, még legalább egy órát kínlódnék az ágyban, és attól, hogy nem tudok elaludni, csak még idegesebb lennék. Ha viszont hazagaloppozok, akkor még egy zuhany sem frissít fel annyira, hogy ne zuhanjak álomba pár perc alatt.

– Egyszer meg fognak erőszakolni!

Tettetett méreggel villantom rá a szememet, mire ő felnevet.

– Remélem, sosem készültél jósnőnek!

Bár akkor az, amit most mondott, már bevált volna, mert egy héten minimum háromszor megjegyzi.

Kinyitja az ajtaját, miközben tovább mondja:

– Az a baj, hogy önző vagy. Csak magadra gondolsz. Eszedbe sem jut, hogy ha neked valami bajod esik, az nekem mekkora lelkifurdalást fog okozni.

– Jaj, Bori!

Nagyon bírom őt egyébként, noha van azért köztünk pár év. Én húsz vagyok, ő huszonnyolc.

Állítása szerint ő hülye volt mindenhez, a matektól a magyaron át a töriig, így még az érettségiig sem jutott el. Lett azonban helyette szakmája, felszolgáló, ami lássuk be, itt a Balaton partján nem annyira rossz. Már tizennyolc évesen dolgozott kisebb büfékben és éttermekben, előttem egy évvel igazolt át a plázshoz. Van egy se vele, se nélküle kapcsolata, amiért néha fel tudnám őt pofozni, mert amiket mesél…

Na hagyjuk is.

Mindenkinek megvan a keresztje…

Az enyém sem különb, hiszen én meg magányos vagyok, mint a kisujjam.

Mondjuk, ha csak a pultot támasztó ittas macsókkal hoz össze a sors, ugyan mi más lehetnék?

Néha azért hiányzik… Mármint a szerelem. Tizenhat éves koromtól tizennyolc éves koromig jártam egy fiúval, Bencével, és ha ő már nem is köti le sem a gondolataimat, sem az ösztöneimet, azért jólesik visszagondolni azokra az időkre. Szárnyaltam… Más volt a reggel, az este, de még a paprikás krumpli íze is, esküszöm.

Bencével a mai napig jóban vagyunk. Ha hinnék olyasmiben, hogy fiú-lány közötti barátság, akkor azt mondanám, barátok maradtunk.

Hányingerem van ettől a kifejezéstől…

Barátok maradtunk…

Csak barátok vagyunk…

Lehet, hogy velem van a baj, de én kétféle módon tudok nézni egy férfira. Vagy vágyakozva, vagy totál közömbösen. Nincsenek olyan megállapításaim, hogy hú, ez a csávó aztán milyen jó kis haver lehetne. Ki tudnám vele beszélni a csajokat, de akár panaszkodhatnék neki a menstruációs görcseimről is.

Köszi, de nem.

– Na jó, akkor menj! – emeli fel a kezét megadóan, miközben beül a volán mögé.

Még figyelem, ahogy a platinaszőke haja áttűnik az üvegen, miközben megerősítve érzem magam abban, hogy ha Bori egy másik városban, egy másik autót vezetne, és semmit, de semmit nem látnék a haján kívül, akkor is tudnám, hogy ő az.

A zene már rég elhalkult, de még a mellkasomban dobog, amikor lefordulok a Petőfi sétányról. A neonfények mögöttem maradnak, úgy, ahogy az egész éjszaka. Minden pihen, a holnapi estéig nyugovóra tért, nem tagadom, imádom ezt. A Balaton sötét víztükre bal kéz felől még visszaveri a part menti lámpákat, a homok pedig még mindig ott rakoncátlankodik a cipőmben, ahova kifelé menet beslisszant. A magasan copfba fogott hajam kissé kócos, a tincseimen keveredik egy izzasztó éjszaka verejtéke és a hűsítőkapuk párája.

A Beszédes József sétányon már kevesen vannak, itt-ott hangzik fel egy nevetés vagy egy távoli italgőzös beszélgetés foszlánya. Befordulok a Szent László utcába, ahol egy másik világ fogad. Az este csöndjét és a pár órával ezelőtti buli hangját átveszi a tücskök ciripelésének koncertje, amitől mindig melegség jár át.

Már kislány koromban is szerettem.

Jelképezi a nyarat, a strandolásokat, a fagyizást, a vattacukrot, a kürtőskalácsot, anya esti bundáskenyereit és a biciklizésemet Kriszta barátnőmmel.

Jó volt itt gyereknek lenni.

Furcsa volt, hogy míg a magyarok nagy részének egy nyaralást jelent Siófok, nekem az otthonom.

Az aszfalt langyosra hűlt, a házak sötéten magasodnak az utca szélén, néhol pedig egy-egy kerti lámpa ég. Mozgásérzékelős fények villannak fel, a kerítések mögött pedig bokrok, levendula és muskátlis ablakpárkányok tűnnek elő.

Mindent ismerek.

Például Klári néni teraszát, amely nem tavasz óta olyan, amilyen, hanem legalább tíz éve.

Imádom őt.

Egy nyolcvanon túli energiabomba, akit még sosem láttam rúzs nélkül. Anya azt mondta, hogy fiatalkorában valódi szexszimbólum volt, és ki is használta a férfiak legyeskedését. Egyszer férjnél volt, született egy fia, aki megajándékozta egy unokával is, ők elég gyakran látogatják.

A másik szomszédunk Judit, már ha lehet a szó szoros értelmében szomszédnak nevezni, hiszen Amerikában él a férjével és a fiával, és egy évben maximum kétszer jön haza, de inkább csak egyszer. Anyával körülbelül egyidős, így amikor hazaugrik, sokszor szomszédol nálunk.

Vagy anya nála.

Errefelé már nincsenek az utcán turisták: vagy bent húzzák a lóbőrt egy-egy kiadó apartmanban, vagy még nálam is később érnek haza. Ebben az utcában egyébként sem sokan foglalkoznak turizmussal, itt életvitelszerűen laknak a családok.

A mi házunk a harmadik sarok után következik. Nem mondom szépnek, iskoláskoromban kifejezetten szégyelltem, noha egy pesti biztos örülne a magyar turistaparadicsomban egy ilyen ingatlannak.

A parton már ékesebbnél ékesebb villák sorakoznak, nálunk azonban sosem jött divatba az automata kapu vagy a díszesen, térkőből kirakott kocsifelhajtó. A zöld vaskapu kissé befelé dől, apa minden évben legalább háromszázhatvanszor elmondja, hogy meg fogja csinálni.

A maradék öt napban valószínűleg azt gondolja, hogy semmi kedve szarozni vele, mert a végén sosem történik semmi.

Talán lelki okai vannak, hiszen a házat még a nagyapám építette a hetvenes években. Akkor még csak egy alacsony, kocka alakú épület volt, lapos tetővel, de később hozzáépítettek plusz szobákat az udvar hátsó része felé. Aztán apám felnőtt, megnősült, és itt maradt anyával; úgy tudom, akkor történt a tetőtérbeépítés, amit teraszokkal egészítettek ki.

És jöttem én…

Mama is, és papa is meghalt, így négyen maradtunk, mert közben jött a húgom is.

Olyan furcsa, hogy az ember pár mondatban össze tudja foglalni a múltját és a jelenét.

A vakolat itt-ott repedezik, a bejárati ajtó fölött pedig még mindig ott van a régi kovácsoltvas esővédő, amihez a nagyi mindig ragaszkodott, noha apám százszor megjegyezte: „undorító.”

Amióta a mama meghalt, egyszer sem mondta, hogy szedjük le.

Ebből sejtem, hogy a kerítés is ezért van még ugyanabban az állapotban, mint évekkel ezelőtt.

Az öreg diófa alatt székekkel körülvett kopott műanyag asztal áll, amit tavasszal folyton vegyszerekkel sikálunk, hátha eltűnnek róla olyan nyomok, amelyekről tudjuk, hogy sosem tűnnek el.

Egyébként sem szoktunk kint ücsörögni.

Ez is milyen szánalmas…

Gyerekként itt futkorásztam, vagy apával szalonnát sütöttem, közben néztük, ahogy a papa a lugas alatt ücsörögve kóstolgatja a bort, míg mama és anya bent készített valami süteményt, amit befalhattunk a szalonnazsíros kenyér után.

Nagyot kell nyelnem az emlékre.

Hát komolyan éhes lettem.

Zsíros kenyér, hagyma, paradicsom.

Száz évig elélnék rajta.

Ennél már csak akkor voltam boldogabb, ha apa a parázsba dobott egy kis alufóliába csomagolt krumplit, amit én héjastól befalhattam.

Hátrafordulva a derengő égboltot kémlelem.

Kötelezővé tenném az embereknek, hogy lássák a Balatont ilyenkor is.

És hogy fürödjenek a tóban éjszaka…

Sokan úgy mennek haza innen, hogy kihagynak ezer és egy dolgot. Zaj, pénz, flört és harsány élet. A fiatalok járnak ide leginkább, őket egy ágyú sem lenne képes kirobbantani az ágyból egy züllött éjszaka után.

Még csak nyár eleje van, de Siófok már teljes lánggal ég, én pedig előre látom, hogy az ősz úgy köszönt majd be, hogy mindent és mindenkit fáradtan talál. A házak tulajdonosait, a Balatont, az éttermek dolgozóit, de még a madarakat is, amik nem tudják majd, hogy a zsongó környék miért lett nyugodt hirtelen.

A kavics ropog a talpam alatt, ebben a pillanatban nagyon fáradtnak érzem magam. Még az ajtó előtt leveszem a cipőmet, a diófa levelei hangosan zizegnek a szélben, ami a tó felől érkezik.

Amikor benyitok a házba, látom, hogy fény szűrődik ki a nappaliból.

Ajh, apa!

Hihetetlen!

Mindig elalszik a tv előtt, van, hogy onnan indul munkába.

Ott fekszik a kanapén, a testét egy pokróc takarja, amit nagy valószínűséggel anya rakott rá.

Pont az emeletre akarok indulni, amikor apa telefonja vad ébresztésbe kezd. Megugrok ijedtemben, és ő is felül, azonnal kinyomja a mobilt némi szitkozódás közepette.

– Az anyád picsáját!

Nevetnék rajta, ha nem éppen én is egy szívinfarktust próbálnék túlélni.

Megdörzsöli a szemét, ekkor észrevesz.

– Franci! Most jöttél?

– Aha! Te meg már kelsz is?

– Szívem, húsz éve ugyanakkor kelek. Általában már itthon sem vagyok, amikor te hazajössz.

Feláll, kinyújtózkodik, közben én leteszem a táskámat, és leülök az egyik fotelbe.

Apa egy környékbeli építőipari cégnél dolgozik. Szerencsére jó szakember, nemcsak kőműves, hanem burkoló is, így a Balaton-környéki építkezéseken bőven akad a számára tennivaló. Egyszer kínáltak neki valami brigádvezetői állást, ami azzal is járt volna, hogy néha fel kell mérnie a munkákat és össze kell állítania egy árajánlatot, de ő nem kért belőle. Azt mondta, képtelen lenne napközben leülni egy asztalhoz és adatokat irkálni, arra meg pláne nem lenne hajlandó, hogy idegeneket győzzön meg róla, hogy ez a cég a legjobb.

Megjegyzem, látszik is rajta, hogy aktívan végzi a fizikai munkát, mert ötvennyolc éves kora ellenére igen jó formában van. Ha nem ismerném, azt gondolnám, hogy ez az ürge reggelente futni jár, vagy konditerembe, de apám sosem ragadtatta magát ilyen úri huncutságokra.

– Veszek egy gyors zuhanyt.

Követem a szememmel, ahogy eltűnik a fürdőben, majd hátravetem a fejem.

– Nekem is tusolnom kéne… – suttogom magamnak.

Kár volt leülni, így nehezebb lesz fölmenni.

– Apád fölkelt? – jelenik meg anya, miközben szorosra csomózza a vastag köntösét.

Fogalmam sincs, hogy tud benne létezni még nyáron is.

– Helló, anya!

– Jaj, helló, drágám! – Hozzám lép, lehajol, majd megpuszil. – Szóval? Fölkelt?

– Hát, ha nem volt melletted a hálóban, és itt sincs a kanapén, akkor szerinted?

Kihallatszik a fürdőszobából a víz csobogása.

– Ó! Zuhanyozik? Akkor jó. Azt hittem, már megint úgy ment el, hogy itthon hagyta a kajáját. – Ő is leül, majd lerúgja a papucsát, és a szőnyegen húzogatja a talpát.

– Mit csomagoltál neki?

– Gulyáslevest és vargabélest.

– Mondd, hogy maradt belőle, és én is azt ehetem majd, ha kialudtam magam.

– Jaj, Franci! Hogyne maradt volna? Vihetsz belőle este is.

– Noncsi még alszik? Vagyis… Itthon van egyáltalán?

A húgom, Noémi tizennyolc éves, idén érettségizett, és komolyabb kapcsolata van, mint nekem valaha volt.

– Lehet, hogy délnél előbb föl sem kel.

– Nem kéne hagynod neki.

– Na és mit csináljak, Franci? Rúgjam rá az ajtót? Tudod, milyen nehéz vele. Kijelentette, hogy ez az utolsó szabad nyara, úgyhogy ne nyaggassam.

– Jó fej! Bezzeg én még a gimi alatt is dolgoztam nyaranta.

Nem nehéz itt nyári munkát találni, és én mindig örültem neki, ha volt egy kis zsebpénzem.

– Teljesen más, mint te.

– Nem sikerült vele beszélned a továbbtanulásról?

– Azt mondta, te sem tanultál tovább, és sem én, sem az apád nem szereztünk doktori diplomát, úgyhogy ne akarjuk rajta behozni, amit mindenki kikerült.

Felnevetve simítom hátra a hajamat.

– Mindig is jól érvelt.

– Idegesít, mert van esze.

Ez tény.

A húgom szép is, és okos is. Ritka párosítás, de nála bejött. Persze az esze mit sem ér, mert emellett lusta.

– Majd rájön magától…

Apa kiviharzik, anya felállva jegyzi meg neki:

– Attila! Már megint a kanapén aludtál!

– Miért nem keltettél fel?

– Mintha olyan könnyű lenne.

– Jól van, megyek öltözni.

Eltűnik a hálószobájukban, anya pedig visszaül mellém.

– Fáradt vagy?

– Sok volt a hülye…

– Jaj, Franci! Kereshetnél valami mást.

– Éspedig?

– Jó, oké, nincs diplomád, de németül és angolul is nagyon jól beszélsz.

– Anya! Engem az érdekel, hogy mennyit keresek, és itt bizony jó kis bevételeim vannak.

– De ez nem lehet a cél!

Jó, ebben igaza van.

Itt van például ő. Állítása szerint ő sem akart sohasem továbbtanulni, de elment egy kozmetikussuliba, és most az udvaron álló garázsban üzemel a szuper kozmetikája. Nemcsak a városiak járnak hozzá, hanem sokszor nyaralók is betévednek. Anya ennek ellenére szigorúan osztja be az idejét, mert vannak a délelőttös és a délutános napjai. A vendégek száma alapján dolgozhatna akár egész nap, de mindig azt hangoztatja, hogy amikor mi kicsik voltunk, ő megtanulta, hogy nem érdemes mindent a munka alá rendelni.

– Nem, persze…

– Mondtam már neked. Menj el te is egy kozmetikussuliba. Ketten dolgozhatnánk a szalonban. Vagy felváltva, vagy párhuzamosan. Vendég biztos lenne.

Nyilván ez egy tök jó ajánlat, és szégyellem is magam érte, de kiráz ettől a hideg. Persze ezt sosem mondanám ki, mert mindenki annyit dobna hozzám reakcióként, hogy márpedig összetehetném a két kezemet.

Nem akarok ennek a háznak az udvarán, egy garázsból kialakított szalonban dolgozni!

És nem azért, mert az olyan snassz lenne, hanem mert úgy érzem, az egész létem idekoncentrálódna Siófokra, és ez valamiért megrémít. Persze arra sincs indíttatásom, hogy elköltözzek, de ezt ugyan ki értené meg?

Se maradni, se menni.

Ami jó, az meg köszi, de nem kell.

A pasihiány az oka.

Vagyis a szerelem hiánya.

Két éve vagyok szóló, és azóta kifejezetten szürkének látom az életet. Ha akadtak is futó kalandjaim a nagy szerelem után, azok annyira semmitmondóak voltak, hogy velük is csak kevesebb lettem.

Apa a munkásruhájában sétál a hűtőhöz, amiből kiveszi a kajás dobozt. Lehajol anyához, ad neki egy puszit, és nekem is küld egyet.

– Na mentem!

Behúzza maga mögött az ajtót, én pedig megint arra gondolok, hogy föl kéne mennem tusolni és aludni.

Anya azonban láthatóan kialudta magát, mert tovább beszél.

– Képzeld, Judit tegnap délután hazajött.

– Tényleg? Nem is tudtam, hogy jön.

– Nekem írta pár hete, csak elfelejtettem. Viszont nem egyedül jött, hanem Briannel.

Brian Judit fia. Három évvel idősebb nálam, igazából évek óta nem jött Magyarországra, így nekem még az a kissrác van meg, akivel a Balatonban pancsoltam.

– Nahát! Hogyhogy?

– Nem tudom. Judit azt mondta, megváltozott. Képzeld… A haditengerészetnél szolgál. Ráadásul már három éve, és Judit direkt nem árulta el eddig.

– Mi van? Nem valami mérnöki suliba jár?

– Hát, mint kiderült, nem. Ráadásul most akar átmenni valami különleges alakulathoz.

– Ki? Brian?

– Judit mondta.

– De az egy kis nyeszlett fiú.

– Drágám, azóta eltelt pár év! – nevet fel anya. – Biztosíthatlak róla, nem maradt nyeszlett, mert láttam, amikor bevitte a bőröndöt a taxiból.

Anya feláll, elsiet a konyhába, és a hangokból ítélve kávét főz.

Haditengerészet…

Basszus…

Ez azért elég menő.

– Szóval ma szerintem átjön Judit! – kiabálja az asztal mellől.

– Ha még alszom, mondd meg neki, hogy puszilom. – Csak hümmög rá válaszul. – De ez most komoly, amit Brianről mondtál?

– Hogy érted?

– Hát, én ezt nem akarom elhinni.

– Nekem mondod, Franci? Nemrég még ott ültetek a bejárat küszöbén, és dobozból szemezgettétek a Cini Minist.

Uramisten, tényleg!

Lúdbőrössé válok, meg is dörzsölöm a karomat.

Pontosan emlékszem arra a napra. Tényleg ott ültünk egymás mellett némán, hol ő nyúlt bele a dobozba, hol én. Talán négyéves lehettem… Vagy csak három… De pontosan emlékszem a napra és a pillanatra. Veszettül tűzött a nap, mi pedig naptejillatot árasztottunk, mert anyáék jól bekentek minket. Emlékszem, sosem mertem hozzászólni, mert tudtam, bármit is mondok, ő nem reagál majd rá. Anya mindig azt mondta, azért, mert Briannek szokatlan a magyar nyelv, de higgyem el, hogy mindent ért. Szóval aznap is csak ott gubbasztottam mellette és bámultam, ahogy egy kislány bámulhat egy igazi nagyfiút.

Mert egy háromévesnek egy hatéves nyilván nagyfiúnak számít.

– Tom és Jerry-s pólója volt… – idézem fel.

– Most egyenruhája van és tányérsapkája – nevet anya.

– Ne már!

– Hát, a saját szememmel még nem láttam, de Judit mutatott egy fotót a telefonjában.

Megfordulok, úgy helyezkedek, hogy lássam anyát.

– Ez a legnagyobb hír, amit az évben hallottam. Megáll az eszem.

– Állítólag vacillált, hogy mesterlövész legyen-e, vagy elit katona, mert nagyon jó lövő eredményei vannak. De Judit csak nagy vonalakban beszélt róla, gondolom, majd mesél. Fáradt volt az utazás miatt.

Újra elképzelem, hogy igent mondok anya ajánlatára, mely szerint Siófokon maradva kezdek el dolgozni a garázsban üzemelő szalonunkban kozmetikusként – és ettől ismét kiráz a hideg.

Nem mintha mesterlövész akarnék lenni, vagy ilyesmi.

– Megyek aludni.

– Menj csak, drágám!