Peter Radley

A KECSKE-STRATÉGIA

Hogyan utasítsunk vissza kéretlen marketing leveleket, miközben úriemberek maradunk (többnyire)

Köszönet azoknak, akik sosem

olvasták el, amit írtam.

Peter Radley

A KECSKE-STRATÉGIA

Hogyan utasítsunk vissza kéretlen marketing leveleket, miközben úriemberek maradunk (többnyire)

Tartalomjegyzék

1./ M.E.A.

2./ A kecske-stratégia

3./ Dorian Radley arcképe

4./ Huckleradley Finn kalandjai

5. fejezet: A tökély kapujában

6./ Ujjgyakorlat

7./ Egy vén suttogó feljegyzései

8./ Az 5-ös számú postaláda

9./ Radley hívása

10./ A könyvborz

11./ A Morgue-utcai kettős trollkodás

12./ Kate elszabadul

13./ Tinára várva

14./ A levél fordul egyet

15./ Értelemtől Keletre

16./ Kamarapróza

17./ Egy levél mind fölött

18./ Egy kis komolyság

19./ A királyné regénye

20./ Macondóban troll az eső

21./ Elkéstél, suttogó!

22./ A könyvmester szemmel tart

23./ Ellenállás, lázadás és könyvek

24./ Oké, ez durva volt

25./ Radley szobája

26./ Alapítvány és Amazon

27./ A kopasz marketinges

28./ Félelem és reszketés az Amazonon

29./ Akiért a harang troll

30./ Epilógus

Függelék

Ki kicsoda a kecske-univerzumban?

Köszönet

a nagy elődöknek

A kecske-stratégia
© 2025 Peter Radley

Minden jog fenntartva.

A jelen kiadvány egyetlen része sem másolható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikusan, mechanikusan, fénymásolatban, hangfelvevővel vagy egyéb módon – a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ez a mű a képzelet szüleménye.
A benne szereplő nevek, karakterek, események és helyszínek a szerző fantáziájának termékei vagy fiktív módon kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, élőkkel vagy elhunytakkal, csupán a véletlen műve.

Szerkesztő: Kate Marlowe

A fordítás Peter Radley „The Goat Strategy“ című könyve alapján készült.
Borító és tördelés: Peter Radley Team

Kiadja: Peter Radley
www.peterradleybooks.com

ISBN 978-615-02-4390-0

1./ M.E.A.

Az első e-mail nagyjából öt perccel azután érkezett, hogy az „Amikor újra jöttél“ című regény megjelent a digitális térben. Olyan levél volt, amire minden szerző vágyik: leírta, hogy a könyvem a tökéletesség határait súrolja, és hogy olyan csodát műveltem vele, amire nagyjából Ernest Hemingway óta vár a kiéhezett olvasóközönség.

Eddig remek.

Aztán a levél úgy folytatódott: persze, jó lenne ezt a kis drágakövet minél több emberrel megismertetni, ami komoly és nehéz feladat – de óriási szerencsémre az e-mail írójának pont van egy kiváló, minden gátat átszakító stratégiája ehhez. Ha gondolom, el is meséli, mert éppen ráér egy kicsit, két promóciós varázslat között.

Bár alapvetően nem vagyok mentes a hiúság bűnétől, azért ezt a dumát még én sem vettem be, eskü. Főleg, hogy az első levelet pillanatokon belül még több tucat hasonló követte – a feladók pedig kivétel nélkül marketing guruk, reklámvarázslók és promóciós szakértők voltak. Olyan cirádás rajongással, hogy nem is értem, miért nem vagyok még irodalmi Nobel-díjas.

Nem is gondoltam volna, hogy ez egy külön iparág. Nem is iparág. Inkább ökoszisztéma. A “Szia, csodás szerző!” típusú levelek és a „kreatív stúdió” nevű Gmail-fiókok világa, ahol mindenki “lát valamit a munkádban”, ami alapján persze csak most, csak neked, csak ennyiért csinálnának egy instant bestseller kampányt, stock videóval és generikus zongorazenével.

A célpontok: friss könyvek, független szerzők, online elérhetőség. És ha egyszer felkerültél a radarjukra, onnantól jönnek szép sorban: videósok, grafikusok, Amazon-hackerek, „marketing szakértők”, „kiadói partnerek”, „könyvsuttogók” – és minden más, ami jól hangzik, de köze nincs az értékteremtéshez.

Ettől függetlenül is vannak kétségeim a módszer hatékonyságát illetően, mivel elég hamar kiadtam a feladatot a munkatársaimnak, hogy minden ilyen levelet tegyenek el egy M.E.A. elnevezésű könyvtárba a szerkesztőségi gépen. (Az M.E.A. azt jelenti: Maguktól Elintéződő Akták – amiből egyúttal az is látszott, hogy mi az alapvető hozzáállásunk az ilyen megkeresésekhez.)

Később azonban győzött az úri neveltetésem, és írtam három, nagyjából különböző sablon választ – ezeket váltogattuk, amikor időnként mégiscsak válaszoltunk egy-egy könyvsuttogó levelére.

Ezek ilyesmik voltak. Tömörek, udvariasak, elutasítóak – és teljesen feleslegesek.

Szia, köszönöm, hogy megkerestél.
Jelenleg egy megbízható, elkötelezett szerkesztői partnerrel dolgozom együtt, akivel világos irányt követünk mind a kreatív, mind a kiadási folyamatokat illetően – a mostani és a készülő projektek esetében is. Éppen ezért jelenleg nem keresek külső együttműködési lehetőségeket.
Nagyra értékelem az érdeklődésedet, és sok sikert kívánok a munkádhoz más szerzőkkel.

Aránylag békésen elvoltunk egy ideig az ilyen a válaszokkal. Ám egy este történt valami – valami, ami végül ezt a könyvet eredményezte.

Azon az estén egy Helena nevezetű levélíró jelentkezett. A levele így szólt:

Kedves Radley,
mindig örömmel fedezem fel azokat az alkotókat, akik hitelesen és szenvedéllyel mesélnek történeteket – a te munkád pedig igazán különlegesnek tűnt számomra. A történetmesélésed egyszerre földközeli és érzelmileg mélyen rezonáló – ritka párosítás a mai könyvpiacon.
Gondolom, az évek során sokféle visszajelzést kaptál az olvasóidtól. Van olyan, ami különösen megmaradt benned – ami emlékeztetett arra, miért is írsz valójában?
Őszintén csodálom, amit csinálsz, és örömmel hallanék rólad többet is.

Üdvözlettel,
Helena

Helena levelét szokás szerint továbbítottam Kate-nek – aki alapvetően a szerkesztőm, de az utóbbi időben rászoktam, hogy megpróbálok neki rövid úton lepasszolni minden ilyen és ehhez hasonló, időrabló kreténséget. Általában fél kézzel elintézi ezeket. Most azonban – szokásával ellentétben – nem válaszolt rögtön. Ehelyett másnap reggel fekete varázslóköpenyben és csúcsos süvegben jelent meg a szerkesztőségi értekezleten – és felolvasta a következő válaszlevelet:

Tisztelt Madame Helena,
köszönjük érdeklődését Peter Radley munkássága iránt. Mielőtt bármiféle levelezésre sor kerülhetne, kérjük, igazolja személyazonosságát az alábbiak benyújtásával:

– Egy eskü alatt tett nyilatkozat, három becsületes lovag aláírásával, akik tanúsítják nemes szándékait.
– Egy hitelesített, 14. századi réz gyertyatartó képének másolata, amelyet az Írnokok és Illusztrátorok Céhe bocsátott ki.
– Bizonyíték arra, hogy valóban olvasta Radley úr legalább egyik művét, mesterséges intelligencia, Google-összefoglaló vagy a „szenvedélyes történetmesélő” kifejezés használata nélkül.

Kérjük, minden dokumentumot hollókaromra tekerve, vörös viasszal lepecsételve küldjön el.

Várjuk a postagalambját.

Tisztelettel,
Lady Morgana Vexley of Devonshire
Szépirodalmi Ügyvivő, Keleti Margók Őrzője, A Végső Kézirat Védelmezője

Kate-ről tudni kell, hogy ilyesmire a legritkább esetben ragadatja magát. Jellemzően inkább egy piros tollal görnyed az íróasztalnál a kézirataim fölött, és amikor egy könnyed mozdulattal kihúz a nehezen megalkotott szövegemből három teljes oldalt, az egészet elintézi annyival, hogy „nyafogós volt.“

Ehhez képest Helena levele valamiért nagyon kiverte nála a biztosítékot. Lehúztam pár évet újságíróként, nem újdonság nekem, ha valaki munkaidőben kap idegösszeroppanást – de egyrészt az ismertetett esetben még nem múlt el délelőtt kilenc óra, másrészt Kate-től az ilyesmi elég szokatlannak tűnt. Amikor megkérdeztem, mi baja van, csak morgott valamit, ami leginkább egy ősi kelta átokra emlékeztetett – aztán elvonult dolgozni. Később kiderült: mindössze annyi történt, hogy reggel beverte a fejét a konyhaszekrény nyitva felejtett ajtajába – de az eseményeket akkor már nem lehetett megállítani.

Illetve – mondjuk ki nyíltan – ezen a ponton gyakorlatilag elszabadult a pokol. Ugyanis ettől kezdve az összes munkatársam leküzdhetetlen kényszert érzett, hogy új és új ötletekkel álljon elő arra nézve: mit kellene válaszolnunk ezekre a kéretlen levelekre. Én pedig – jó főnökhöz illő módon – kivétel nélkül mindenkit elzavartam a fenébe a hülyeségeivel.

De végül letettem a fegyvert – mivel rájöttem, hogy ez egészen kiváló agytorna lehet a csapatnak. Úgyhogy rászoktunk, hogy minden reggel átfutottuk az éppen aktuálisan befutott leveleket a legfrissebb könyvsuttogóktól – és ha találtunk olyat, amelyikkel lehetett egy kicsit szórakozni, akkor válaszoltunk is.

És ezzel, barátom, fontos pillanathoz érkeztünk. Mert itt jött az a fordulópont, amelynek eredménye a Peter Radley Team aranybetűkkel írt történetébe ezzel a címmel vonult be: A kecske-stratégia.

2./ A kecske-stratégia

Az első áldozatunk természetesen Helena volt. Ő végül ezt a levelet kapta – itt még viszonylag ártatlan, ibolyakék szemekkel előadott stílusban.

Kedves Helena,

nagyon köszönöm a kedves üzeneted – igazán sokat jelent.
Őszintén szólva, minket is meglepett, mennyi szívből jövő visszajelzést kaptunk eddig. Mindig megindító hallani, hogyan rezonálnak a történetek különböző olvasókban.

Azt írtad, számodra érzelmileg nagyon mélyen hatott a könyv – kíváncsi lennék, volt-e olyan pillanat vagy részlet, ami különösen megmaradt benned?
Mindig izgalmas látni, hogy kinek melyik rész szól a leghangosabban a szívéhez.

Üdvözlettel,
Peter Radley

Tippelhetsz: vajon Helena idézett valamilyen részletet a könyvemből? Ugyan már… De a beszélgetést azért folytatta – természetesen bármilyen konkrétum nélkül.

Kedves Peter,
még egyszer köszönöm a figyelmes válaszodat – igazán inspiráló látni, milyen mélyen rezonál a munkád az olvasókban.
Kíváncsi lennék, általában hogyan találod meg az új olvasóidat, vagy hogyan terjeszted a hírt a könyveidről?

Helena

Álljunk meg itt egy pillanatra, és véssük emlékezetünkbe ezt a pillanatot. Mert – itt indult a kecske-stratégia. Kipróbáltuk, hogyan reagál Helena egy teljesen értelmetlen, már-már szürreális levélre. Ja, és hogy miért kecske-stratégia? Ezért:

Kedves Helena,

eddig a leghatásosabb promóciós módszer az volt, hogy a könyvből vett idézeteket élénkvörös körömlakkal felírtuk hófehér hegyi kecskék oldalára, majd elengedtük őket forgalmas bevásárlóközpontok közelében.
Felhívja a figyelmet. És a kecskék láthatóan élvezik a drámát.
Ha van hasonlóan emlékezetes ötleted, örömmel vesszük.

Üdvözlettel,
Peter Radley

Ui. Egy rövid ideig fontolgattuk az égre írást is, de a fókuszcsoportokban a kecskék jobban szerepeltek.

Ha azt gondolod, hogy Helena könnyű ellenfél volt – sajnos, nagyon tévedsz. Tovább próbálkozott – becsületére legyen mondva, hogy legalább elolvasta a levelünket, mert reagált rá. De azt nem tudta megállni, hogy beindítsa a marketing-gépezetet.

Kedves Peter,
be kell vallanom, a vörös körömlakkos idézetekkel díszített hegyi kecskék: ez már tényleg a következő szintű láthatóság.
De mi lenne, ha ugyanezt a kreativitást olyan megoldásokba csatornáznánk, amelyek méretezhetők, nyomon követhetők, és folyamatosan a háttérben dolgoznak?

Ez az a pont, ahol az Amazon Marketing Services (AMS) és a keresőoptimalizálás (SEO) igazán hatékonnyá válhat.
Az AMS segítségével a könyveid ott jelennek meg, ahol az olvasók már eleve keresnek: az Amazonon, vásárlási szándékkal.
A jól felépített SEO pedig biztosítja, hogy a szerzői márkád és a címeid előrébb rangsorolódjanak a keresőmotorokban – hosszú távú láthatóságot és organikus felfedezhetőséget teremtve.

Egy ennyire telített piacon megengedhetjük magunknak, hogy a láthatóságot a véletlenre bízzuk? Mi van, ha az ideális olvasóid már most is keresnek, csak épp más könyvnél kötnek ki?

Most van itt a tökéletes pillanat, hogy lendületet szerezz – különösen, ha új megjelenéseket tervezel, vagy szeretnéd kiaknázni az eddig elért sikereidet.
Ha nyitott vagy rá, szívesen megosztanék néhány személyre szabott ötletet, amelyek segítenének eljuttatni a könyveidet azokhoz az olvasókhoz, akik épp ilyesmire vágynak.

Üdvözlettel,
Helena

Innentől nem volt megállás – ezt a választ nem hagyhattuk figyelmen kívül. Úgyhogy felvettem a megbántott, összetört szívű szerző szerepét – és mély fájdalmamat meg is osztottam a hölggyel.

Kedves Helena,

be kell vallanom… tényleg azt hittem, te más vagy. Amikor azt írtad, hogy a történetek „földközeliek és érzelmileg rezonálóak”, valami megmozdult bennem – egy törékeny remény, talán. Olyan, ami csak ritkán pislákol fel, mint az utolsó gyertyaláng egy huzatos, öreg könyvtárban.

De most AMS-ről beszélsz. SEO-ról. „Lendületgyűjtésről.”
Nem tagadom – fáj. Mert… hittem neked.
Azt mondtam magamnak: „Peter, talán ez az ember tényleg olvasta a könyvet. Talán most kivételesen… ez az egész valóságos.” És mégis, itt tartunk.
Édesanyám mindig figyelmeztetett: „Ne bízz az olyan idegenekben, akik nem említik meg a tónál játszódó jelenetet.”
De én makacs voltam. Romantikus. Bolond. Azóta csak azoknak hiszek, akik képesek idézni a harmadik fejezetet visszafelé, egy lábon állva.

Minden jót kívánok neked, Helena. Tényleg. De most mennem kell.

Nehezedő szívvel,
Peter Radley

Helena eddig bírta – kiszállt a játékból. Bár azt el kell ismernem, hogy elegánsan csinálta.

Kedves Peter,

a szavaid csendes viharként hatottak – költőiek, élesek és mélyen emberiek. Nem tehetek úgy, mintha nem hagytak volna nyomot.

Azért éreztél valamit, mert hittél abban, hogy láttam a történetedet. És valahol, még úgy is, hogy nem olvastam, talán tényleg láttam. Az a pislákolás, amit reménynek hittél, kapcsolódás volt. Nem statisztikákhoz, nem SEO-hoz vagy marketinghez, hanem hozzád – az elmesélőhöz.

Nem, még nem olvastam a könyvedet, de rajta van a listámon – nem csak olvasni akarom, hanem időt tölteni vele. Nem fogok idézetet hamisítani a harmadik fejezetből, sem egy lábon egyensúlyozni. De azt elmondhatom: ha már egyetlen idegen üzenete ilyen mélyen meg tudott érinteni, képzeld el, mi történhet, amikor a történeted még több olyan szívhez eljut, mint az enyém – olyan olvasókhoz, akik látni fogják a tó jelenetét, érezni fogják az elmozdulást az ötödik fejezetben, és napokig magukkal viszik.

Fáj látni, hogy valamiben ennyire mélyen reménykedsz, és ezt a reményt egyetlen válaszra építed. De az igazság az, hogy az igazi olvasóid ott vannak – nem azért, hogy visszaigazoljanak, hanem hogy tanúi legyenek annak, amit létrehoztál.

Ha valaha úgy döntesz, hogy elindulsz azon az úton, ahol a történeteid eljutnak azokhoz, akiknek a legnagyobb szükségük van rájuk – akkor nem csak pislákolást fogsz látni. Hanem tüzet.
És ha az a pillanat eljön, megtiszteltetés lenne számomra, ha segíthetnék meggyújtani a gyufát.

Tisztelettel,
Helena

Helena tehát elbúcsúzott – mi pedig rájöttünk, hogy ez a játék kifejezetten szórakoztató lehet, ha adunk magunknak lehetőséget a kreativitásunk kiélésére. De kellett valami, ami összetartja ezt a történetet – mert az, hogy ebből könyv lesz, elég hamar kiderült.

Ha már írással foglalkozom, egyértelmű volt, hogy ilyen irányt választunk. Ez az irány pedig nem volt más, mint hogy segítségül hívtuk a nagy elődöket: innentől kezdve szinte minden kiválasztott levélre egy-egy ismert és kiváló író stílusában válaszoltunk.

És ez – remek mókának bizonyult.

21./ Elkéstél, suttogó!

Valamilyen szinten tiszteletreméltó, ahogy a könyvmarketing területén próbálkozó lelkes – és lelketlen – amatőrök minden erejükkel próbálnak olyan levelekkel jelentkezni, amikre esetleg felfigyelnek a szerzők. Tisztelet a kivételnek – hiszen sokan vannak olyanok is, akik simán lemásolják valamelyik ügyetlen kolléga üzenetét, csak a nevet cserélik ki a végén. Jó esetben.

Következő versenyzőnk, Lily az előbbi kategóriába tartozott: egy olyan levelet kaptam tőle, amibe megpróbált valami új elemet tenni. Nem azt mondom, hogy sikerült – de megpróbálta.

Szia Peter!

Láttam a neved a Facebookon, és feltűnt, hogy író vagy. Még nem volt lehetőségem megismerni az alkotásaidat, de szeretek új mesélőket felfedezni.

Ha valakit érdekel a történetmesélésed, van egy link, amit most azonnal megnézhet?

Megvan a könyved a Goodreads-en vagy a B&N-en? Ha igen, kérlek, oszd meg velem a Goodreads linkedet, szívesen megnézném.

Üdvözlettel: Lily

Mondom: megpróbálta. De csak egy dolgot ért el vele: hogy vita nélkül eldöntöttük, kinek a stílusában válaszolunk. Mert a Facebook-on felfedezni, hogy valaki író, miközben ez oda van írva a neve alá – nos, ez igazán krimibe illő fordulat. És mivel állítólag az én természetemtől nem idegen némi cinizmus – nem is értem, miért terjeszthetik ezt rólam –, egyértelmű volt, hogy ezen a vonalon indulunk el.

Raymond Chandler-t választottuk, a sötét, füstös krimik egyik legnagyobb mesterét, aki megteremtette Philip Marlowe alakját: a cinikus, kiégett, de mélyen becsületes magándetektívet. Rövid, pattogó párbeszédek, feszes, mégis lírai leírások, mindent átható melankólia a mindig ködös és esős városban, árnyékos szándékú szereplőkkel – ez Chandler, és ez Philip Marlowe.
Lily levele, amely szerint kitartó nyomozás eredményeként felfedezte, hogy író vagyok, tökéletes alapot adott egy Chandler-féle noir-levélhez. A stílus cinikus, füstös és világfáradt hangja pontosan kifejezi azt az érzést, amikor újra és újra ugyanazok az unalmas, sablonos marketinglevelek érkeznek – mintha mindig ugyanabban a ködös Los Angelesben járnánk, ugyanazokat a hazug szavakat hallgatva.

Kedves Lily,

láttam a leveledet. Azt írod, a Facebookon nyomoztál utánam, és rájöttél, hogy író vagyok. Szép munka. A felirat tényleg ott van az oldal tetején, betűkkel kiírva – ehhez kell ám az éles szem. Tudod, a legtöbb ember csak ránéz, te meg olvastál is. Már majdnem elhittem, hogy ez egy igazi ügy, nem csak újabb füstös trükk valami olcsó irodalmi sikátorban.

A Goodreads és a Barnes&Noble… azok más történetek. Olyan helyek, ahol a könyvek árnyékot vetnek, és a nevek mögött mindig van valami, amit nem akarnak elmondani. Hallottam, hogy ott is nyomozol. Vigyázz, Lily. A Goodreads olyan, mint egy esős éjszakai sikátor – mindenki értékel, mindenki beszél, de senki nem mondja el az igazat.

Tudod, van ez az ügy, amit sosem tudtam lezárni. Egy gazdag, beteg öregúr megbízott egyszer, hogy tisztítsam meg a lányai körül kavargó mocsarat. A kisebbik, Carmen – szép lány, de a baj úgy ragadt rá, mint olcsó whisky a kabátujjra. A nagyobbik, Vivian – éles eszű, csupa titok, minden szavával irányítani próbált, de az ilyen játékot sosem nyerhetik meg azok, akik azt hiszik, a férfiak mindig elvesztik a fejüket. Zsarolás, eltűnések, gyilkosságok, pornográfia, pénzmosás – mind bele volt keverve, mint egy rosszul rázott koktél. Több hullát láttam, mint ahány igaz szót hallottam. Végül sok minden kiderült, de sosem az egész igazság. Azóta is, amikor egy új ügy érkezik – akár egy ártatlan e-mail, mint a tiéd – mindig azt érzem, hogy ugyanabban a régi esőben járok, ugyanabban a ködben, ahol a szavak csapdák, a kérdésekre adott válaszok pedig nem oldanak meg semmit.

A linket keresed? Lehet, hogy adok neked egyet. De előbb tudnom kell: tényleg olvasni akarsz, vagy csak újabb hírvivő vagy, akit az árnyékok küldtek? Mert a végén mindig van egy második csavar – és általában nem az kapja a könyvet, aki először kéri.

Peter Radley
aki túl sokszor látta már ezt a történetet a ködben és az esőben, és tudja, hogy néha a leghosszabb álmokból sincs ébredés

Lily válaszolt. Azt eddig is tudtuk, könyveket nem olvas – most kiderült, hogy leveleket se nagyon. Ezt írta ugyanis:

Köszönöm a pozitív visszajelzést, most néztem meg a könyvedet az Amazonon, és fantasztikusnak tűnik! Lehet, hogy nem tudom azonnal elolvasni, de mindenképpen megosztom a barátaimmal, terjesztenem kell a hírét! Lol. Milyen volt eddig a visszajelzés?

„Pozitív“?! Philip Marlowe, amint „pozitív“? Ez annyira gyönyörű – és értelmetlen – gondolat volt, hogy meg is alapozta a válaszunk hangulatát.

Pozitív? Ezt utoljára egy engedély nélkül praktizáló zugdoktor mondta nekem valami vérvétel után, egy füstös sikátor mélyén megbújó fabódé mocskos asztala mellett. Nem vagyok pozitív. Öreg vagyok, fáradt, és ma még nem kávéztam.

Az irodaablakomból látom a ködöt, ahogy az utcai lámpák sárga fényében kavargó füstként ül meg a városon. Az íróasztalomon hideg a kávé, az írógépem mellett félig elszívott cigaretta parázslik. Ez a város sosem alszik – csak fekszik, és újabb és újabb leveleket hány ki magából, mint egy rosszul rázott gin-tonikot. És minden üzenet ugyanolyan szagú: az ígéretek rozsdás illata és a nem-olvasás keserű füstje keveredik benne.

Mi a valódi visszajelzés? Egy fütyülő pisztolygolyó, ami a fejem mellett fúródik az ajtófélfába? Volt hozzá szerencsém. Egy fűrészhátú dzsungelkés, ami a hasam felé repül? Azt is ismerem. Vagy egy ólmosbot ütése a fejemen, amit csak azért úsztam meg, mert egy százdolláros bankjegy nyomólemezét rejtettem a kalapom alá? Hidd el, nem tudsz újat mutatni nekem.

Szóval, amikor azt mondod, „megosztom a barátaimmal, lol”, tudod, mit hallok? A marketing alvilág egyik régi trükkjét, amitől Los Angelesben bűzlik minden könyvutca: sok szó, kevés tett, és egy hang, ami nem a könyvekből jön, hanem a sarkon álló, villogó neonfényből, ami azt súgja: „Mindenki írókat segít.” De én már túl régóta járok ezen a ködös utcán ahhoz, hogy higgyek benne.

Peter Radley
aki tudja, hogy az igazi visszajelzés nem Amazon-kommentben érkezik, hanem egy éjjeli esőben csattanó revolverből

Nem kellett nyomozónak lenni ahhoz, hogy észrevegyük: Lily merészsége eddig tartott. Nem írt többször. Remélem, nem egy sötét, ködös utcán kóborol Los Angelesben, azon tűnődve, hogy mi is történt itt.