Mercedes Ron

A te
hibád

részlet

Eredeti cím: Culpa tuya
Copyright © 2017, Mercedes Ron
© 2017, Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U.
Fordította: Sermann Eszter © 2023

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.
A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Kertész Edina
Olvasószerkesztő: Kótai Kata
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 446 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A testvéremnek.

Ro, köszönöm, hogy a játszótársam vagy,

meghallgatsz, velem és rajtam nevetsz,

és mindig számíthatok rád.

Prológus

Csak hullott ránk az eső. Bőrig áztunk, jéggé fagytunk, de nem számított: már semmi sem számított. Tudtam, hogy mostantól minden megváltozik, tudtam, hogy darabokra hullik körülöttem a világ.

– Már nincs visszaút, a szemedbe se tudok nézni…

Keserű könnyek gördültek le az arcán.

Hogy tehettem ezt vele? Minden szava megannyi késszúrásként fúródott a lelkembe, a bensőmet szaggatta.

– Nem is tudom, mit mondjak – nyögtem ki, és igyekeztem megfékezni a testemen eluralkodó pánikot. Nem szakíthat velem… Nem, nem szakít velem. Ugye nem?

Mélyen a szemembe nézett, gyűlölettel, megvetéssel… Soha nem gondoltam volna, hogy valaha képes lesz így nézni rám.

– Köztünk vége – suttogta fájdalmas, de határozott hangon.

E két szó hallatán a világom feneketlen, éjfekete, magányos sötétségbe süllyedt… Azt a börtönt éppen rám szabták, de meg is érdemeltem, ezúttal tényleg megérdemeltem.

1 Noah

Végre tizennyolc lettem.

Még élénken élt bennem, hogyan számoltam a napokat tizenegy hónappal azelőtt, hogy végre nagykorú legyek, önálló döntéseket hozhassak és elhúzhassak arról a helyről. De nyilvánvaló volt, hogy már semmi sem olyan, mint tizenegy hónappal azelőtt. A dolgok annyira megváltoztak, hogy belegondolni is elképesztő volt. Nem pusztán az történt, hogy beleszoktam az ottani életbe, de már elképzelni sem tudtam volna máshol az életemet. Megtaláltam a helyemet a gimiben, és abban a családban is, amit nekem dobott a gép.

Minden akadály, amit sorjában le kellett küzdenem – nemcsak az elmúlt hónapokban, hanem születésemtől fogva – csak még erősebb emberré tett, vagy legalábbis így éreztem. Sok minden történt, és nem csak szívderítő dolgok, de én a legjobbat hoztam ki az egészből: Nicholast. Ki gondolta volna, hogy a végén belezúgok? Annyira belebolondultam, hogy az már szinte fájt. Meg kellett tanulnunk megismerni egymást, meg kellett tanulnunk párként létezni, és ez nem volt könnyű, nap mint nap dolgozni kellett rajta. A természetünk miatt gyakoriak voltak köztünk a súrlódások, Nickkel nem volt könnyű kijönni, mégis őrülten beleszerettem.

Így aztán nem is örültem annyira, inkább szomorúsággal töltött el a közelgő szülinapi bulim gondolata. Nick úgysem tudott eljönni. Már két hete nem is láttam, az elmúlt hónapokban állandóan San Franciscóba kellett utazgatnia… Már csak egy év volt hátra, hogy befejezze az egyetemet, ő pedig minden lehetőséget megragadott, ami csak az apja révén az ölébe hullott. Híre-hamva sem volt már a balhés Nicknek. Más ember lett belőle: mellettem benőtt a feje lágya, jobb ember lett belőle, bár ott motoszkált bennem a félelem, hogy a régi énje bármelyik pillanatban visszatérhet.

Szemügyre vettem magamat a tükörben. Laza kontyot varázsoltam a fejem tetejére, ami elegánsnak és tökéletesnek tűnt anyám és Will szülinapi ajándékával, a fehér ruhával együtt. Anyám tisztára rápörgött a szülinapi bulim szervezésére. Úgy érezte, ez az utolsó esélye, hogy anyaszerepben tündökölhessen, mert csupán egy hét volt hátra az érettségiig, aztán várt rám az egyetem. Több helyre is beadtam a jelentkezésemet, de végül a Los Angeles-i UCLA mellett tettem le a voksomat. Túl sok változás, túl sok költözködés volt már mögöttem, eszem ágában sem volt más városba költözni, pláne nem Nicktől távol. Ő is arra az egyetemre járt, és bár tudtam, hogy a végén úgyis San Franciscóba megy, hogy az apja új cégénél dolgozzon, elhatároztam, hogy ezzel a problémával majd később foglalkozom: addig még sok idő volt hátra, én pedig nem akartam ezen kattogni.

Felálltam a fésülködőasztaltól, és mielőtt felvettem a ruhámat, a szemem megakadt a hasamon éktelenkedő sebhelyen. Az ujjammal végigsimítottam az érdes, örökre megbélyegzett bőrt, és kirázott a hideg. Még most is ott visszhangzott a fejemben, ahogy eldördült a lövés, ami kioltotta apám életét, és nagy levegőt kellett vennem, hogy ne zuhanjak össze. Senkinek nem beszéltem a rémálmokról, sem arról a félelemről, amit minden egyes alkalommal éreztem, valahányszor eszembe jutottak a történtek, és arról sem, milyen őrült zakatolásba kezdett a szívem, amikor hangos durranás hangzott fel valahol a közelemben. Nem akartam beismerni, hogy az apám újabb traumát okozott nekem, és elegem lett abból is, hogy képtelen vagyok megmaradni a sötétben, hacsak nincs mellettem Nick… Nem akartam bevallani, hogy nem tudok nyugodtan aludni, hogy egyfolytában apám képe villan fel előttem, ahogy az élettelen teste ott hever mellettem, és szinte beleőrültem a gondolatba, hogy a vére az arcomra fröccsent. Ezeket a dolgokat magamban tartottam: nem akartam, hogy bárki is megtudja, hogy a traumám még nagyobb, mint azelőtt, hogy még mindig az apámhoz kapcsolódó félelmek prédájaként élem az életemet. Anyám viszont nyugodtabbnak látszott, mint valaha, mivel az örökké rejtegetett félelem egyszerre szertefoszlott a lelkében, és végre teljes lett a boldogság a férjével: szabad nő lett. Én viszont úgy éreztem, nagyon hosszú út áll előttem.

– Még fel sem öltöztél? – csendült fel a semmiből az ismerős hang, aminek a gazdája szinte nap mint nap megnevettetett, de nagyon.

Jenna felé fordultam, és elmosolyodtam. A legjobb barátnőm észbontóan nézett ki, mint mindig. Nemrég vágatta le hosszú sörényét, és vállig ért a haja. Engem is nyaggatott, hogy kövessem a példáját, de jól tudtam, hogy Nick imádja a hosszú hajamat, így inkább meghagytam. Már majdnem a derekamig ért, de nekem így tetszett.

– Mondtam már, hogy csodállak, amiért ilyen szép, kerek popsid van? – vetette oda nekem. Hozzám lépett, és rácsapott egyet a fenekemre.

– Te nem vagy normális – vágtam vissza, miközben leakasztottam a ruhámat, és belebújtam. Jenna a cipőtartó alatti páncélszekrényhez lépett. Nem volt hozzá számkombináció, én nem használtam, de mióta Jenna felfedezte, beállítottam neki, mert mindenféléket őrizgetett benne.

Hangosan felkacagtam, amikor egy üveg pezsgőt és két poharat húzott elő belőle.

– Koccintsunk a nagykorúságodra! – javasolta, majd kitöltötte a pezsgőt a poharakba, és felém nyújtotta az egyiket. Elmosolyodtam. Tudtam, ha anyám látna, tutira kinyírna, de végül is ma van a szülinapom, csak meg kéne ünnepelnem valahogy. Nem igaz?

– Egészségünkre! – kiáltottam fel.

Koccintottunk, és belekortyoltunk az italba. Naná, hogy isteni volt – Cristal pezsgő, egy üveg több mint háromszáz dollárba kerül –, Jenna ugyanis mindent nagyban csinált, hozzászokott az efféle luxusdolgokhoz, soha nem szenvedett hiányt semmiben.

– Ez a ruha elképesztően gyönyörű – jelentette ki, miközben megbabonázva méregetett.

Mosoly ült ki az arcomra, és alaposan szemügyre vettem magamat a tükörben. A ruha valóban gyönyörű volt: a testem vonalát követő, fehér, a csuklómig érő finom csipkebetéttel, aminek változatos geometriai mintáin átsejlett hamvas bőröm. A cipő is lélegzetelállító volt, hirtelen olyan magas lettem benne, mint Jenna. A barátnőm rövid, harangszoknyás bordó ruhát viselt.

– Egy csomó ember van odalent – újságolta, és a pezsgőspoharát letette az enyém mellé. Én viszont felkaptam az enyémet, és egy hajtásra kihörpintettem belőle a gyöngyöző italt.

– Ne már! – kiáltottam fel bosszúsan. Levegő után kapkodtam. A ruha túlságosan szűknek bizonyult, alig kaptam levegőt benne.

Jenna rám bámult, és cinkos mosolyt villantott rám.

– Most mit nevetsz? – vetettem oda neki, és közben irigyeltem, amiért nem neki kell az egészet végigszenvednie.

– Semmit, csak tudom, hogy utálod az ilyen dolgokat. De nyugi! – búgta a fülembe. – Majd én gondoskodom arról, hogy baromi jót bulizzunk – tette hozzá mosolyogva.

Hálás mosolyt küldtem felé. Lehet, hogy a pasim kihagyja a szülinapomat, de legalább velem lesz a legjobb barátnőm.

– Lemegyünk? – javasolta, és megigazította a ruháját.

– Muszáj lesz.

Az egész kertet átalakították. Anyámnak teljesen elment az esze. Egy nagy, fehér sátrat bérelt, amit a kertben állítottak fel. A belsejében egy rakás lufidekoráció köré rózsaszín asztalokat és puccos székeket helyeztek el, és mindenfelé öltönyös, csokornyakkendős pincérek mászkáltak. A sátor egyik végében, a bárpultnál italokat szolgáltak fel, és hosszú asztalokon, rengeteg tálcán a cateringes cég mindenféle ételeket kínált. Ez baromira nem az én stílusom volt, de tudtam, hogy anyám világéletében arra vágyott, hogy ilyen szülinapi bulit szervezzen nekem. Sokat poénkodott a tizennyolcadik szülinapommal, meg azzal, hogy majd egyetemre megyek, és elköltözöm. Eljátszottunk a gondolattal, mekkora szülinapi bulit csapnánk, ha nyernénk a lottón. Aztán nyertünk is! Őrület volt az egész.

Amikor megjelentem a kertben, a tömeg hangos „boldog szülinapot”-felkiáltással fogadott, mintha meglepetésként ért volna, hogy mindenki ott vár rám. Anyám odalépett hozzám, és szorosan átölelt.

– Isten éltessen sokáig, Noah! – kiáltott fel, és magához szorított. Viszonoztam az ölelését, és elképedve bámultam, ahogy felsorakoznak mögötte az emberek, hogy felköszöntsenek. Eljött az összes barátom a suliból, és egy csomó szülő is, akikkel anyám összehaverkodott, aztán ott volt egy rakás szomszéd is, meg William barátai. Úgy kiakadtam, hogy a tekintetem önkéntelenül Nicholas után kezdett kutatni a kertben… Tudtam, hogy nem jön el, mert nincs is a városban még egy hétig, az érettségiig nem is láthatom, de az énem egy parányi része még mindig abban reménykedett, hogy felbukkan az embertömegben.

Egy jó órát töltöttem a vendégek üdvözlésével, aztán Jenna egyszer csak kimentett, és odaráncigált az italos pulthoz. A pultot két részre osztották: az egyik a huszonegy év alattiaknak, a másik a szülőknek.

– Saját koktélod is van – kacagott fel.

– Anyámnak tisztára elment az esze – bukott ki belőlem, miközben a pultos elkészítette az italainkat. A srác az arcomat fürkészte, rám mosolygott, de közben látszott, hogy alig bírja ki röhögés nélkül. Ez baromi jó. Nyilván sznobnak néz.

Amikor megláttam az italt, majdnem elsüllyedtem szégyenemben. Egy pohár Martini, valami rikító rózsaszín löttyel keverve, színes cukorral körben a pohár peremén, mutatós eperszemmel az egyik oldalon. A pohár talpán masni díszelgett, amire apró, fehér gyöngyökkel varrták ki a tizennyolcas számot.

– Egy apróság kimaradt belőle – jegyezte meg Jenna. Laposüveget varázsolt elő, majd némi alkoholt löttyintett a poharainkba. Ilyen tempó mellett jobb, ha vigyázok, ha nem akarok teljesen bekészülni még éjfél előtt.

Egy egész menő DJ mindenféle zenéket kevert, mire a barátaim fergeteges táncba kezdtek. Úgy látszott, jól alakul a buli.

Jenna berángatott a tánctérre, és őrülten ugrabugráltunk együtt. Azt hittem, meghalok, úgy kimelegedtem. A nyár már közeledett, érezni lehetett a levegőben.

Lion a tánctér egyik sarkából bennünket figyelt. Egy oszlopnak támaszkodott, és figyelte, hogyan riszálja a fenekét Jenna. Felkacagtam, és hullafáradtan hagytam ott a barátnőmet, hogy a többiekkel folytassa a táncot.

– Unatkozol, Lion? – pattantam oda a srác mellé.

Vidám mosolyt villantott rám, bár némi aggodalom is tükröződött a tekintetében. Még mindig meredten bámulta Jennát.

– Ja, amúgy boldog szülinapot! – szólt oda nekem, mivel addig nem volt alkalmunk kettesben maradni. Nagyon fura volt Nick nélkül látni őt. Lion nem nagyon ismerte az osztálytársainkat; Lion és Nick öt évvel volt idősebb Jennánál és nálam, és a korkülönbség érezhető volt. Az osztálytársaim nagyon éretlennek tűntek mellettük, és nyilván nem akartak velünk tartani, amikor a barátainkkal mentünk bulizni.

– Köszönöm – feleltem. – Tudsz valamit Nickről? – kérdeztem tőle, és összeugrott a gyomrom. Még nem hívott fel, és üzenetet sem küldött.

– Tegnap azt mesélte, hogy nyakig ül a melóban. Abban az ügyvédi irodában még ebédelni sincs ideje, de azért nem felejtett el szólni, hogy tartsam rajtad a szememet – tette hozzá. Rám nézett, és elmosolyodott.

– Hát igen, tényleg le sem veszed a szemedet egy bizonyos valakiről – vágtam vissza, amikor megláttam, hogy már megint Jennát bámulja. A lány abban a pillanatban fordult hátra, és valódi boldogságot tükröző mosoly ült ki az arcára. Fülig belezúgott Lionba, és amikor nálam aludt, órákig csak azt taglaltuk, mekkora mázlisták vagyunk, hogy a szerelmeink pont a legjobb haverok. Biztosra vettem, hogy Jenna soha nem lesz szerelmes senki másba, és imádtam a gondolatot, hogy Lion is nagyon szereti a barátnőmet. Tisztára odavoltam Jennáért, ő lett a legjobb barátnőm, rajongtam érte, mindig mellettem volt, amikor szükségem volt rá, és megmutatta nekem, hogy milyen is egy igazi barátnő. Nem féltékenykedett, nem próbált meg manipulálni, és nem volt haragtartó sem, mint Beth, a kanadai legjobb barátnőm. És persze abban is biztos voltam, hogy soha nem okozna nekem fájdalmat, legalábbis szándékosan.

Odalépett hozzánk, és cuppanós csókot nyomott Lion szájára. A srác gyengéden magához vonta, én pedig magukra hagytam őket, mert hirtelen rám tört a szomorúság. Hiányzott Nick, szerettem volna, ha mellettem van, szükségem lett volna rá. Megint ránéztem a telefonomra: még mindig semmi, nem hívott, és nem is üzent. Kezdett felmenni bennem a pumpa. Ugyan meddig tart egy üzenetet megírni?

Odaléptem a bárpulthoz, ahol a srác italokat szolgált fel annak a néhány huszonegy éven felüli vendégnek, aki még ott lézengett a buliban. Ugyanaz a fickó volt, aki a pincérlány segítségével a rólam elnevezett koktélt készítette el korábban…

Odaültem a bárpulthoz. Elnéztem a srácot. Vajon hogy vegyem rá, hogy töltsön nekem egy italt?

– Nagy kérés lenne, hogy adjál nekem valamit, ami nem rózsaszín, és van benne alkohol? – szegeztem neki a nagy kérdést, és tutira vettem, hogy mindjárt elküld melegebb éghajlatra.

Nagy meglepetésemre elmosolyodott, és miután meggyőződött arról, hogy senki nem látja, felespoharat húzott elő, és teletöltötte valami löttyel.

– Tequila? – kérdeztem mosolyogva.

– Ha megkérdezik, nem én voltam – felelte, és elfordította a fejét.

Felnevettem, és sietve belekortyoltam. Az ital égette a torkomat, de nagyon jólesett.

Megfordultam, és megláttam, ahogy Jenna egy félreeső, sötét sarokba vonszolja Liont. Búskomorságba zuhantam a látványtól, hogy barátaim ölelkeznek és csókolóznak.

Légy átkozott, Nicholas Leister, mert egy másodpercre sem tudlak kiverni a fejemből!

– Még egyet? – kérdezte a pultos srác. Tudtam, hogy túlzásba viszem, de ez az én bulim, és annyit iszom, amennyit akarok. Nem?

Már éppen fel akartam hörpinteni, amikor a semmiből előbukkant egy kéz, és megragadta a karomat.

– Szerintem már eleget ittál – szólalt meg egy hang.

Az a hang.

Felnéztem, és ő állt ott: Nick, tetőtől talpig elegánsan, ingben és öltönynadrágban. Sötét haja kicsit kócos volt, kék szemében misztikus, boldog, már-már túlcsorduló érzelem csillant meg.

– Atyaég! – kiáltottam fel, és a számhoz kaptam a kezemet. Mosoly ült ki az arcára, a nekem tartogatott mosoly. Egy szempillantás alatt a karjaiba vetettem magam. – Hát eljöttél! – lelkendeztem. Az arcához nyomtam az arcomat, magamhoz szorítottam, beszippantottam az illatát, és végre teljes valójában éreztem őt.

Szorosan átölelt. Végre újra lélegzem, végre itt van! Édes istenem, újra itt van velem!

– Hiányoztál, Pulykatojás – búgta a fülembe, és kissé hátrahúzta a fejemet, hogy megcsókoljon.

Úgy éreztem, minden idegszálam újra életre kel tizennégy hosszú nap után, amikor nem érezhettem az ajkát az ajkamon, sem pedig a kezét a testemen.

Kissé eltolt magától, és majd’ felfalt a tekintetével, úgy mért végig.

– Gyönyörű vagy – suttogta fátyolos hangon, miközben átkarolta a derekamat, és magához vont.

– Hogy kerülsz te ide? – kérdeztem. Alig tudtam megfékezni a vágyat, hogy tovább csókoljam. Tudtam, hogy nem csinálhatunk semmi ilyesmit, mert túl sokan voltak körülöttünk, és a szüleink is bármikor felbukkanhattak… Ideges lettem.

– Nem akartam kihagyni a születésnapodat – jelentette ki, majd újra alaposan végigmért. Éreztem, ahogy felforrósodik körülöttünk a levegő. Soha nem töltöttünk ilyen sok időt egymástól távol, legalábbis mióta összejöttünk. Hozzászoktam, hogy szinte mindennap együtt vagyunk.

– És hogy sikerült elszabadulnod? – kíváncsiskodtam a mellkasához bújva. Nem akartam elszakadni tőle.

– Ne akard megtudni! – felelte, és puszit nyomott a fejem tetejére. Megéreztem az illatát, és a bódulattól lehunytam a szememet.

– Jó a buli – kacagott fel.

Eltávolodtam a mellkasától, és rosszalló pillantást vetettem rá.

– Nem az én ötletem volt.

– Tudom – nyugtatott meg túláradó mosollyal.

Éreztem, ahogy a szívemet boldogság tölti el. Annyira hiányzott ez a mosoly!

– Megkóstolod a Noah-koktélt? – kérdeztem tőle. Odafordultam a pultos sráchoz, aki azon nyomban munkához is látott.

– Még koktélod is van, Pulykatojás? – kérdezte a homlokát ráncolva, amikor a pultos összekutyulta neki a rózsaszín löttyöt az eperszemmel a tetején, és néhány másodperccel később a kezébe nyomta.

Olyan arccal bámulta azt az italt, hogy kitört belőlem a nevetés.

– Nyilván kénytelen leszek megkóstolni…

Szegénykém zokszó nélkül felhajtotta azt az olvasztottgumicukor-ízű vackot.

Le se lehetett vakarni a boldog mosolyt az arcomról, és a vidámságom őrá is átragadt. Magához vont, és az ajkát a fülemre tapasztotta. A szájával cirógatni kezdte a nyakamon a finom bőrt, én pedig úgy éreztem, menten belehalok már abba is, ahogy az ajka a bőrömhöz ér.

– El akarok veszni benned – bökte ki kertelés nélkül.

Megremegett a lábam.

– Itt nem lehet – suttogtam, és igyekeztem megfékezni az idegességemet.

– Megbízol bennem? – kérdezte.

Milyen hülye kérdés ez? Senkiben nem bízom annyira, mint benne.

Válaszképpen mélyen a szemébe néztem.

Rám villantotta azt a mosolyát, amitől elszállt az agyam.

– Várj meg a ház mögött, a medencénél! – parancsolt rám, majd futólag csókot lehelt az ajkamra. Belekapaszkodtam a karjába, mert nem akartam, hogy elmenjen.

– Nem jössz inkább velem? – türelmetlenkedtem.

– Szerintem pont az a lényeg, hogy senki ne vegye észre, miben mesterkedünk, szerelmem – jelentette ki azzal a huncut mosolyával, amibe a fejem búbjától a lábam ujjáig az egész testem beleremegett.

Láttam, ahogy elindul, és minden porcikájából magabiztosságot árasztva sorra üdvözli a vendégeket. Elnéztem néhány másodpercig, és úgy éreztem, pillangók repkednek a hasamban. Nem mertem bevallani, hogy a sötétben, távol az emberektől, nem merek egyedül elmenni odáig.

Igyekeztem egyenletesen lélegezni, felkaptam egy felespoharat a bárpultról, és a számhoz emeltem. Az ital megnyugvást adott néhány másodpercre. Mélyet sóhajtottam, és elindultam a medence felé arra helyre, ami távol esett a táncoló, bulizó emberekkel teli sátortól. Végigegyensúlyoztam a medence szélén, próbáltam nem beleesni a vízbe, és eljutni a medence mögötti kis házba. A túloldalon ott voltak a házat körülvevő fák, és kissé távolabbról a sziklafalnak csapódó hullámok robaja is elért hozzám. Háttal nekidőltem a ház hátsó falának, ahonnan még hallottam a vendégek beszélgetésének moraját, és igyekeztem nyugalmat erőltetni magamra.

Idegesen lehunytam a szememet, és akkor meghallottam a lépteit. Olyan hirtelen tapadt az ajkamra, hogy megnyikkanni sem tudtam. Kinyitottam a szememet, és abban a másodpercben összetalálkozott a pillantásunk.

A tekintete mindent elárult.

– Halvány fogalmad sincs, mennyire hiányzott ez – bukott ki belőle. Átfogta a nyakamat, és gyengéden megcsókolt.

Valósággal olvadoztam a karjaiban.

– Istenem… mennyire vágytam rá, hogy megérintselek! – kiáltott fel. Végigcirógatta az oldalamat, fentről lefelé, miközben az orrával végtelenül lassan a nyakamat simogatta.

A kezem felszaladt egészen a tarkójáig, és újra az ajkamhoz húztam. Ezúttal még szenvedélyesebben csókoltuk egymást, a testünk lángra gyúlt, akár a tűzvészben feltámadó tűz, a nyelvünk vadul csavarodott össze, a teste pedig a testemhez préselődött. Érezni akartam egész valóját, megmarkolni a bőrét.

– Hiányoztam, Pulykatojás? – kérdezte. Megcirógatta az arcomat, és úgy nézett rám, mintha én volnék az ajándék, nem pedig ő.

Megpróbáltam bólogatni, de annyira ziháltam, hogy csak egy nyöszörgő hang jött ki a torkomon, ami egyre hangosabbá vált, ahogy az ajkával a nyakamhoz közelített.

– Nem akarok megint elmenni – szólalt meg két csók között.

Kényszeredetten felnevettem.

– Ez nem rajtad múlik.

Megkereste a pillantásomat.

– Magammal viszlek… mindenhová.

– Ez nagyon romantikusan hangzik… – feleltem, és nyomtam egy csókot az állkapcsára.

Nick a két tenyerébe fogta az arcomat.

– Komolyan mondom, iszonyatosan hiányoztál.

Megint felkacagtam, mire ő az ajkával betapasztotta a számat. A csókjában minden visszafojtott szenvedély benne rejlett.

– Meg akarlak szabadítani ettől az átkozott ruhától – nyöszörögte halkan, majd egészen a derekamig felhúzta a ruhámat. A tekintete elidőzött a meztelen bőrömön, a szemében tükröződő vággyal nézett rám, azzal a mélységes vággyal, amit a távolság és a külön töltött idő végtelenre duzzasztott.

– Egész éjjel szerelmeskednék veled – bökte ki. A kezét beakasztotta a bugyim korcába.

Egész testemben megremegtem.

– Inkább még várnál? – kérdezte. Vágy sugárzott mohó tekintetéből. – Magammal vinnélek a lakásomba, de szerintem feltűnne nekik, hogy nem vagy itt.

– Igen, szerintem is… – közöltem vele az ajkamat harapdálva. Soha nem csináltuk ilyen helyen, de képtelen voltam tovább várni. Nick a falnak gyömöszölt, én pedig éreztem, ahogy lángra gyúlt teste a testemet perzseli.

– Majd gyorsan csináljuk, hogy ne lásson meg senki – súgta a fülembe folytonos csókok közepette.

Végül rábólintottam, mire ő lefejtette rólam a bugyit, ami lehullott a földre.

Megragadtam a nyakkendőjét, és addig húztam, amíg le nem fejtettem róla.

– Látni akarlak – jelentette ki, és hátralépett.

Aztán gyengéden elmosolyodott, és csókot lehelt az orrom hegyére. Megfogta a kezemet, és rávett, hogy kulcsoljam át a tarkóját.

Mozdulatlanul figyeltem, ahogy kigombolja a nadrágját. Egy másodperccel később már odakent a falhoz. Kitágult pupillával gyengéd pillantást vetett rám: felkészített arra, ami következik, a szemével ezer dolgot mesélt. Megcsókolt, és abban a pillanatban belém hatolt. Már hónapok óta fogamzásgátlót szedtem, és hálás voltam, hogy teljes valójában, akadálytalanul érezhettem őt. Halkan felsikoltottam, mire ő a kezével betapasztotta a számat.

– Ne hangoskodj! – súgta még mindig mozdulatlanul.

Bólintottam, és minden idegszálam megfeszült. Mozogni kezdett, először lassan, majd egyre gyorsabb ritmusban. A mozdulatainak hatására egyre csak duzzadt bennem a gyönyör. Levette a kezét a számról, és cirógatni kezdett ott, ahol a legjobban vágytam az érintésére.

– Nick…

– Várj… – kérlelt, és erősen rászorított a combomra. Behunytam a szememet, és igyekeztem visszafogni magamat. – Csináljuk együtt! – suttogta a fülembe.

A fogával megkaparintotta az alsó ajkamat, harapdálni kezdte, a gyönyör egyre nőtt bennem, egészen addig, amikor már nem bírtam tovább. A bensőmből felszakadó sikoly elhalt az ajkai között. Abban a pillanatban megéreztem, hogy az egész teste megfeszül, aztán felnyög, és elkísér a gyönyör végtelen útján.

Hátrahajtottam a fejemet, és csak pihegtem, miközben Nicholas szorosan átölelt.

– Szeretlek, Nick – hebegtem neki, amikor mélyen a szemembe nézett.

– Te meg én nem arra születtünk, hogy távol legyünk egymástól – felelte.

2 Nick

A fenébe is, de rohadtul hiányzott…! A napok végeláthatatlannak tűntek, a hetekről már nem is beszélve. Dupla műszakokat kellett nyomnom, hogy hamarabb hazaengedjenek, de ezért bőven megérte.

– Jól vagy? – kérdeztem levegő után kapkodva. Így még soha nem csináltuk, tényleg soha. Noah-val szemben mindig visszafogtam magam, és méltó módon bántam vele, de ezúttal képtelen voltam tovább várni. Amint megláttam, azonnal azt akartam, hogy az enyém legyen.

Összefonódott a tekintetünk, és káprázatos mosoly ült ki az arcára.

– Ez most… – nyögte ki, de egy csókkal belefojtottam a szót. Féltem attól, mit fog mondani, belevesztem a pillanat varázsába. Elképesztően nézett ki, mint még soha, az a szűzies ruha tisztára elvette az eszemet.

– Ugye tudod, hogy őrülten szeretlek? – jelentettem ki, amikor kibontakoztam az öleléséből.

– Én még jobban – vágta rá. Észrevettem, hogy egy kicsit vérzik a szája.

– Kiharaptam a szádat – jegyeztem meg. Az ujjammal megcirógattam az alsó ajkát, és letöröltem a kiserkenő vércseppet. A francba! Mekkora barom vagyok! – Sajnálom, Pulykatojás.

Elgondolkodva szopogatta az ajkát… közben rám bámult.

– Most nem olyan volt, mint máskor – bökte ki egy másodperc múltán.

De még mennyire nem olyan volt!

Elhúzódtam tőle, és begomboltam a nadrágomat. Bűntudat gyötört: Noah megérdemli, hogy lefektessem az ágyba, és ne a falra kenjem fel, amolyan rámenős stílusban.

– Valami baj van? – kérdezte aggodalmas tekintettel.

– Semmi, ne haragudj – feleltem, majd újra megcsókoltam. Megigazítottam a ruháját, és elnyomtam magamban a vágyat, hogy ott folytassuk, ahol abbahagytuk. – Boldog szülinapot! – köszöntöttem fel mosolyogva, és egy apró, fehér ékszeresdobozt húztam elő a zsebemből.

– Hoztál nekem ajándékot? – kérdezte elérzékenyülve. Az egész lénye olyan édes, olyan tökéletes volt… Már a puszta látványától jókedvem kerekedett, az érintésétől pedig tisztára beindultam.

– Nem tudom, tetszeni fog-e – jegyeztem meg. Hirtelen izgatott lettem.

Elkerekedett a szeme, amikor meglátta az ékszeresdobozt.

– Cartier ékszer? – Elképedve bámult rám. – Elment az eszed?

Homlokráncolva csóváltam a fejemet, úgy vártam, hogy kinyissa. Amikor végre megtette, az apró ezüstszív beragyogta a sötétséget. Mosoly ült ki az arcára, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Gyönyörű! – kiáltott fel, és az ujjával végigsimította az ékszert.

– Mostantól bárhova is mész, mindig magaddal viszed a szívemet – jelentettem ki, és nyomtam egy puszit az arcára. Ez volt a legnyálasabb duma, amit valaha is kiejtettem a számon, de ezt hozta ki belőlem. Szerelmes, komplett idiótát csinált belőlem.

Rám nézett, és könnyek szöktek a szemébe.

– Szeretlek, és baromira tetszik! – kiáltott fel, majd szájon csókolt.

Elmosolyodtam, és arra kértem, forduljon meg, hogy bekapcsoljam a nyakláncot. Az a ruha szabadon hagyta a nyakát, így kénytelen voltam megcsókolni a tarkóját. Beleremegett, nekem pedig nagy levegőt kellett vennem, nehogy ott helyben újra lerohanjam. Bekapcsoltam az ékszert a nyakán, és amikor mosolyogva megfordult, alaposan végigmértem.

– Na, hogy áll? – kérdezte lefelé sandítva.

– Tökéletesen nézel ki, mint mindig – feleltem.

Tudtam, hogy vissza kell mennünk, de semmi kedvem nem volt hozzá. Kettesben akartam maradni vele, na jó, mindig kettesben akartam maradni vele, de abban a pillanatban még jobban vágytam rá, mert nagyon sokáig nem láttuk egymást.

– Szalonképes vagyok? – kérdezte ártatlanul.

Elmosolyodtam.

– Persze – feleltem, majd begomboltam az ingemet, és felvettem a földről a nyakkendőmet.

– Hagyd, majd én – szólt rám, én pedig felkacagtam.

– Mióta tudsz te nyakkendőt kötni? – tettem fel a kérdést, pedig jól tudtam, hogy nem is tud. Mindig én kötöttem meg az egyenruhája nyakkendőjét, amikor még otthon laktam.

– Kénytelen voltam megtanulni, mert az a helyes pasim lelépett, és átköltözött valami legénylakásba – vágott vissza, miközben megkötötte a nyakkendőmet.

– A helyes pasid, mi?

A szemét forgatta.

– Menjünk vissza, különben mindenki levágja, mit művelünk.

Én bírtam volna, ha mindenki levágja, legalább azok a kis hülyegyerekek lekopnak a barátnőmről. Mert valójában bármi is történt közöttünk, a legtöbben csak mostohatestvéreknek gondoltak minket.

Előreengedtem, én pedig elszívtam egy cigit. Tudtam, hogy Noah utálja a cigit, de nélküle már begolyóztam volna. Mielőtt visszaindultam, felfigyeltem valamire: Noah bugyija ott hevert a földön.

Bugyi nélkül ment vissza?!

Amikor visszaértem, a barátaival beszélgetett. Két srác is volt köztük, az egyik Noah vállára tette a kezét. Vettem egy nagy levegőt, hogy lenyugodjak, aztán odaléptem hozzájuk. Ahogy meglátott, Noah átkarolta a vállamat, és a mellkasomhoz bújt.

Megnyugodtam. Egyetlen mozdulat elég volt hozzá.

– Nem láttad Liont? – kérdeztem tőle, miközben a tekintetemmel a barátom után kutattam. Egy kicsit aggódtam érte. Felhívott, amikor San Franciscóban voltam, és elmesélte, hogy Lucát, a bátyját hamarosan kiengedik a börtönből. Négy évet ült, mert füvet árult, elkapták, és senki se tudta megmenteni attól, hogy bevarrják. Őszintén szólva nem örültem túlságosan Luca szabadulásának. Persze annak örültem, hogy Lion örül, végtére is a családot egyedül a bátyja jelentette neki, de volt némi elképzelésem arról, milyen hatással lehetett rá a börtön, és nem voltam biztos abban, hogy Lionnak – az élete aktuális szakaszában – előnyére válna egy börtönviselt családtag társasága.

– Az a helyzet, hogy nem mostanában láttam – közölte Noah. – De szerintem inkább a szüleinknek kéne végre odaköszönnöd… – tette hozzá, amitől rögtön befeszültem.

Noah elrablása után nyilvánvalóvá vált, hogy a dolgok komolyra fordultak köztünk, ez pedig a szüleinknek egyáltalán nem volt ínyére. Attól fogva egyfolytában amiatt aggódtak, hogy ha együtt jelenünk meg valahol, egyből lebukunk. Jól tudtam, apám nem hagyná, hogy ebből botrány legyen: végtére is kirakatcsalád vagyunk, és azt egyértelműen a tudtunkra adta, hogy a külvilág szemében csak mostohatestvérek lehetünk. Az viszont meglepett, hogy Raffaella sem állt a mi oldalunkra. Sőt, éppen ellenkezőleg: attól fogva olyan csúnyán nézett rám, hogy valósággal az idegeimre ment.

– Kit látnak szemeim? A fiam hazatért! – kiáltott fel apám erőltetett mosollyal az arcán.

– Apa – feleltem üdvözlésképpen. – Szia, Ella! – köszöntöttem Noah anyját olyan mézes-mázos hangon, ahogy csak tudtam. Raffaella, nagy meglepetésemre, rám mosolygott és átölelt.

– Örülök, hogy el tudtál jönni – lelkendezett, és a tekintete Noah-ra vándorolt. – Nagyon szomorú volt, amíg fel nem tűntél a színen.

Ránéztem Noah-ra, aki elpirult, én rákacsintottam.

– Milyen a munka az irodában? – kérdezte apám.

Jól kiszúrt velem, mert a gyökér Steve Hendrinsnek kellett dolgoznom, annak a hatalommániás baromnak, akire az iroda vezetését bízta addig, amíg én magam nem teszek szert elegendő tapasztalatra, hogy átvegyem az irányítást. Mindenki tudta, hogy máris képes lennék rá, de az apám még mindig nem bízott bennem.

– Kimerítő – feleltem. Igyekeztem visszafogni magam, nehogy villámokat szórjon felé a tekintetem.

– Akár az élet – vágta rá. A szavai hallatán egyből elment a kedvem mindentől. Elegem volt már abból, hogy a baromságait hallgassam. Hónapokkal korábban levetkőztem a dedós hülyegyerek szerepét, magamra öltöttem a hozzám illőt, és egy percnyi szünetet sem tartottam a munkában. Ráadásul nemcsak apámnak dolgoztam, de még egy tanév és sok-sok vizsga hátravolt a suliból is. A legtöbb csoporttársamnak fogalma sem volt arról, hogy működik egy ügyvédi iroda, én pedig több tapasztalatot gyűjtöttem, mint némelyik végzett jogász. Mindennek ellenére az apám még mindig nem bízott bennem.

– Táncolsz velem? – szólt közbe Noah. Legalább megakadályozta, hogy valami ostobaság szaladjon ki a számon.

– Persze.

Elkísértem a tánctérre, ahol éppen egy lassú szám következett. Gyengéden magamhoz húztam, és azon igyekeztem, nehogy a rosszkedvem és a haragom átragadjon az egyetlen emberre, aki fontos volt nekem abban a buliban.

– Ne haragudj! – kérlelt, és megcirógatta a tarkómat. Lehunytam a szememet, és hagytam, hogy ellazítson az érintése.

Átfogtam a derekát, és simogatni kezdtem.

– Hogy tudnék haragudni rád, amikor a ruha alatt nincs rajtad semmi?

– Nem is vettem észre – felelte. Megállt a kezem.

Ránéztem. Lélegzetelállítóan szép volt.

Összeért a homlokunk.

– Sajnálom – mondtam, és elmerültem csodás szemében.

Egy másodperccel később rám mosolygott.

– Itt maradsz ma éjjel? – kérdezte.

A rohadt életbe! Már megint ugyanott tartunk. Eszem ágában sem volt ott éjszakázni, hónapokkal korábban elköltöztem, mert gyűlöltem apám fennhatósága alatt élni. Alig vártam, hogy Noah beköltözzön a városba. Úgy éreztem, ha végre velem lesz, minden jóra fordul.

– Tudod, hogy nem – jelentettem ki, és oldalra sandítottam, mert feltűnt, hogy bámulnak minket. A testvérek nyilvánvalóan nem így táncolnak, de abban a pillanatban rohadtul nem érdekelt az egész.

– Két hete nem láttalak. Most az egyszer igazán megtehetnéd, hogy itt maradsz – könyörgött. A hanglejtése egészen megváltozott. Tudtam, ha így megy tovább, veszekedés lesz a vége, azt pedig nem akartam.

– Azért, hogy külön aludjunk? Kösz, nem – jelentettem ki egykedvűen.

Némán lehajtotta a fejét.

– Ugyan már, Pulykatojás, nehogy megsértődj… Tudod, hogy utálok itt aludni. Utálom, hogy hozzád sem érhetek, és utálom hallgatni azokat a sületlenségeket, amiket apám duruzsol a fülembe.

– Akkor nem tudom, mikor tudunk találkozni, mert ezen a héten nem tudok bemenni a városba. Nagyon be leszek fogva a vizsgák meg az érettségi miatt.

A rohadt életbe!

– Eljövök érted, és egy kicsit együtt leszünk – vetettem fel nyugodtabb hangon, és megcirógattam a hátát.

Felsóhajtott, aztán elfordította a fejét.

– Ne kelts bennem bűntudatot, kérlek, tudod, hogy nem maradhatok itt – kérleltem. A két tenyerembe fogtam az arcát, így kénytelen volt a szemembe nézni.

Némán bámult rám néhány másodpercig.

– Régebben itt aludtál…

A tekintete végre újra összefonódott az enyémmel.

– Régebben nem voltunk együtt – pontosítottam.

Noah erre már nem szólt egy szót sem, némán folytattuk a táncot. Mialatt a tánctéren voltunk, Raffaella egy másodpercre sem vette le rólunk a szemét.

Tartalom

Prológus

1. Noah

2. Nick

3. Noah

4. Nick

5. Noah

6. Nick

7. Noah

8. Nick

9. Noah

10. Nick

11. Noah

12. Nick

13. Noah

14. Nick

15. Noah

16. Nick

17. Noah

18. Nick

19. Noah

20. Nick

21. Noah

22. Nick

23. Noah

24. Nick

25. Noah

26. Nick

27. Noah

28. Nick

29. Noah

30. Nick

31. Noah

32. Nick

33. Noah

34. Nick

35. Noah

36. Nick

37. Noah

38. Nick

39. Noah

40. Nick

41. Noah

42. Nick

43. Noah

44. Nick

45. Noah

46. Nick

47. Noah

48. Nick

49. Noah

50. Nick

51. Noah

52. Nick

53. Noah

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Inter – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0