A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brooke Shields Is Not Allowed to Get Old – Thoughts on Aging as a Woman. Flatiron Books, 120 Broadway, New York, NY 10271.

Copyright © 2024 by Brooke Shields

All rights reserved

A könyvben leírtak megfelelnek a valóságnak, de néhány nevet vagy apró részletet a szerző a személyiségi jogok védelmében elhallgatott vagy megváltoztatott.

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Kötetterv Susan Walsh

Borítóterv Keith Hayes

Borítófotó © Deborah Feingold

Fordította Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-236-6

Minden nőnek, aki belép ebbe az új életszakaszba: váratlan, félelmetes, érzelmes és keserédes időszak ez – mégis szép és üdítően izgalmas. Add meg magadnak a lehetőséget a hibázásra, a sikerekre és az örömre. Ne félj, és nézz lelkesen a jövőbe. Hidd el, bármi történik is, meg fogod oldani. Ahogy eddig mindig.

TARTALOM

Bevezetés

1 Korábban Brooke Shieldsé volt

ÚJRAÍROM AZ ÉLETEM

2 Nem hátrálok meg, és nem lépek vissza

LECKE ÖNBIZALOMBÓL

3 Karaktertanulmány

JÁR NEKED AZ ELISMERÉS – MAGADTÓL IS

4 Bradley Cooper, az őrangyal

KÜZDELEM A VÉGGEL

5 Nem akarok többet bokszzsák lenni

ÁLLJ KI MAGADÉRT

6 Nem pusztán egy szép arc

SOKAN VAGYUNK

7 Hőhullámok hátán

A MENOPAUZA KIÁLTVÁNYA

8 Ott leszek neked mindig

JÓBARÁTNŐK

9 Kirepültek

ÜRESFÉSZEK-SZINDRÓMA

10 A középkorú nők és a szex

FÉRFIAK, HÁZASSÁG ÉS AZ A BIZONYOS FÉRFITEKINTET

11 Szülőcsapda

GYEREKEK ÉS A FOLYTON VÁLTOZÓ SZÜLŐ-GYEREK KAPCSOLAT

12 Mi lehetett volna

AMBÍCIÓK ÚJRATÖLTVE

13 A magam dolga

BELEKEZDENI VALAMIBE AKKOR, AMIKOR A KÜLVILÁG SZERINT ÖREG VAGY HOZZÁ

14 A jó rész

MEGYÜNK TOVÁBB

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

BEVEZETÉS

Amikor először belém hasított a felismerés, hogy elértem „egy bizonyos kort”, éppen New York belvárosában sétáltam a lányaimmal, akik, ha mondhatok ilyet, egyszerűen csodálatosak. Rowan haja eperszőkén omlik a vállára, és bomba alakja van, Griernek égig ér a lába, és a maga 185 centijével még nálam is magasabb. Emellett jó humorúak, okosak, figyelmesek és kedvesek – bár ez az alkalmi szemlélő számára talán nem annyira nyilvánvaló.

Azon a bizonyos napon egymás mellett sétáltunk, én voltam középen, és nem tudtam nem észrevenni a járókelők elismerő pillantásait. Már rég hozzászoktam, hogy felismernek az utcán, de ez most más volt: a tekintetek nem felém irányultak, hanem az oldalamon sétáló két gyönyörű lány felé. Rengeteg különböző érzés kavargott bennem: amellett, hogy Mit bámuljátok a kislányaimat, mindjárt odacsapok!, az is, hogy Ugye, milyen csodálatosak?, sőt az is: Mi van, rám már senki nem néz? Ez mikor történt? Nekem most már annyi? A védelmező ösztön, a büszkeség és a saját magam miatt érzett melankólia sűrűsödött össze abban az egyetlen, jellegzetes New York-i pillanatban.

Aztán előfordult az is, hogy egy fotózáson néhány felvétel után megnéztem az addig készült képeket a monitoron. – Szerintem van valami piszok a lencsén – szóltam oda a fotósnak, és rámutattam arra a fura vonalra, amit az arcomon láttam. Valami olyasmit válaszolt, aminek nagyjából az volt az értelme: Jaj, te szegény, de cuki vagy… Nem volt ott semmiféle piszok. Az a valami egy ránc volt.

Harminchét éves voltam, amikor az első gyerekem született. Szülés után depressziós lettem, ennek a történetét meg is írtam az És hullott az eső című könyvemben. De hála a nagyszerű orvosoknak és a megfelelő gyógyszereknek, a kislányom egyéves születésnapjára nagyjából helyrejöttem, és újra önmagam voltam. Griert negyvenévesen szültem, és a következő évtized, ha röviden kéne jellemeznem, azt mondanám, könnyed volt, és derűs. Ez teljesen új érzés volt számomra. Emlékszem, akkoriban azt gondoltam: Ki beszél itt öregségről? Ez tök jó! Persze ne felejtsük el, hogy engem gyerekkorom óta felnőttként kezeltek, és eszerint is kellett viselkednem, szóval negyvenéves koromra mintha a biológiai életkorom végre megfelelt volna annak, amit évtizedek óta éreztem. Érett, mégis játékos voltam, tele energiával. Nem akarok nagyon közhelyes lenni, de az volt az érzésem, hogy minden lehetséges. Mintha addig minden a felé a pillanat felé haladt volna, amikor végre megállhattam, megpihenhettem, és megveregethettem a vállam, mert megdolgoztam érte. Ráadásul végre képes voltam arra is, hogy elfogadjam magam. Végre megszerettem a testemet, és nem hasonlítgattam magam folyton a modellekhez. Soha nem voltam kifutómodell, úgy gondoltam, azok a lányok „vékonyak”, én viszont „sportos” voltam, ami egyfajta eufemizmus a „nem vékony”-ra. Az, hogy negyvenévesen végre nem másokhoz mértem magam, maga volt a szabadság. Büszke lehettem a testemre, ami képes volt életet adni, de arra is, hogy táncoljon. Volt rajtam mit fogni, de nem zavart. Nem gondoltam, hogy enyém a világ, de azt igen, hogy figyeljetek rám jobban.

Aztán ahogy a negyvenes éveimből ötvenesek lettek, megint azt éreztem, hogy az, ahogyan a külvilág lát, nem felel meg annak, ahogyan én belülről érzékelem magam. A szakmámban már nem azzal a lelkesedéssel álltak hozzám, amit vártam. A producerek, a casting directorok, de még a rajongóim is azt éreztették velem: állítsd meg az időt… sőt, inkább forgasd vissza.

Mondok egy példát: egy rutin bőrgyógyászati vizsgálaton (egy anyajegyet mentem ellenőriztetni) az orvos kéretlenül elkezdett az arcom körül mutogatni a kezével, és megszólalt:

– Ezt itt meg tudjuk igazítani…

– Mármint mit? – kérdeztem.

– Hát, tudja… – És tovább mutogatott a kezével az arcom körül. – Ezt itt. Tudja.

Mi a franc? Ki kérdezte a véleményedet? – gondoltam, de csak ennyit mondtam:

– Köszönöm, de egyelőre nem.

Ahhoz, hogy megértsem, valóban új életszakaszba léptem, talán éppen arra volt szükségem, hogy mások szemével lássam magam. Persze tisztában vagyok vele, hogy a dolgok megváltoztak. Néha annyira elfáradok, amennyire azelőtt soha. Nem tudom elolvasni az apró betűket, és ezt nagyon utálom. Mindig idegesített, hogy anyám soha nem találta az olvasószemüvegét, most meg azt kell hallgatnom, hogy én magam mondom: – Grier, drágám, nem láttad a szemüvegem? – Szeretek hímezni és kirakózni, amik egyértelműen öreges dolgok. Már csak a madzsongozás hiányzik! Ezekhez a mamis tevékenységekhez tényleg kell a két és fél dioptria.

Néha felveszek egy nadrágot, ami valamikor jó volt rám, és eszembe jut, régen mennyivel könnyebb volt magamra húzni. Vagy elnézem a gyerekeimet, akik délig alszanak, meg se rezzennek a kukásautó zörgésére vagy a mentőautó szirénázására, és arra gondolok: Fiatalság… Volt idő, amikor nem volt szükségem altatóra, és nem ébredtem fel az éjszaka közepén hosszú órákra. Már nem is emlékszem, milyen volt. És bár ezek a döbbenetesen szép lányok órákat töltenek a tükör előtt, amibe én már inkább bele sem nézek, nem látják, mennyire üde és friss és csábító a testük, amit még nem nehezített el a gravitáció. Persze ugyanezt csináltuk mi is annak idején. Ha most eszembe jut a fenekem és cicim… Hogy a csudába nem értékeltem őket, amikor még olyanok voltak, amilyennek lenniük kell?

A lányok panaszkodnak, hogy nem szép a lábuk, miközben én úgy megereszkedtem, hogy a térdem szinte lejjebb van, mint a vádlim. Azt se tudtam, hogy ez probléma lehet. Folyton csak üldözünk valamit, soha nem értékeljük azt, amink van, és erről nekem az jut eszembe: Hol itt az igazság? Miért kritizáljuk folyamatosan magunkat és a testünket, miközben nevetséges módon hajszoljuk a tökéletességet? Miért nem vesszük észre, milyen különlegesek és egyediek vagyunk? És miért van az, hogy mire végre nincs rajtunk nyomás, és képesek vagyunk a jó tulajdonságainkat is meglátni, vagy csak élvezni azt, akik vagyunk, addigra gyakorlatilag már késő?

Miközben nyilván nem érzem magam olyan legyőzhetetlennek, mint fiatalkoromban, nem érzem magam ötvenkilenc évesnek sem. Amikor gyerek voltam, egy ötvenkilenc éves ember ÖREG volt – de ha valaminek, hát öregnek biztosan nem érzem magam. Ha hangosan kimondom, hány éves vagyok, tudom, hogy egyeseknek ez öregnek hangzik, mégis: semmilyen értelemben nem érzem magam öregnek. Az idősödés ellentmondásos folyamat, különösen Amerikában. Megalázó, meglepő, erőt adó, ijesztő és felszabadító egyben. Vannak kultúrák, nem is kevés, ahol az időseket tisztelik. Koreában a hatvanadik és a hetvenedik születésnap nagy esemény, és óriási ünnepléssel köszöntik az embert. Az őslakos amerikai kultúrákban az idősek a bölcsesség őrzői, ők állnak a közösség élén. Indiában a családi vitákban mindig az időseké az utolsó szó. Ezzel szemben a mi családunkban ez az idősebb családtag azt kapja: Anya, te ezt nem érted!

Az Amerikai Pszichológiai Társaság Monitor on Psychology című folyóiratának 2023. márciusi címlapsztorija azt írta az életkor alapú megkülönböztetésről (az ageizmusról), hogy ez „az egyik utolsó társadalmilag elfogadott előítélet”{1}. A márkák a 18–34 éves korosztály kegyeiért versengenek, holott kutatások szerint a negyven év feletti nők rendelkeznek a legnagyobb vásárlóerővel: már megvan a megfelelő anyagi hátterük, és a háztartásokon belül ők hozzák meg a vásárlási döntések 85 százalékát.{2} Az ötven év feletti nőkre vonatkozó számok még mellbevágóbbak: 19 ezermilliárd dollárnyi vagyont birtokolnak, és 2,5-szer annyit költenek, mint az átlagember.{3} A negyvenes-ötvenes nők mégis láthatatlanok, miközben ők jelentik az egyik leggyorsabban növekvő demográfiai csoportot az országban. Minden negyedik amerikai negyven év feletti nő.{4} A márkák nem foglalkoznak velünk, de ha mégis, akkor kizárólag ránctalanító krémek vagy menopauzás nőknek szánt étrend-kiegészítők reklámjaival bombáznak. Na, ezt nevezem én rövidlátásnak.

Az idősebb nők láthatatlansága annyira áthat mindent, hogy már társadalmi jelenségként írják le, aminek neve is van: láthatatlan nő szindróma. Magyarán, ha már nem vagyunk szexisek, és nem tudunk szüléssel vagy gyerekneveléssel hozzájárulni a társadalomhoz, akkor kevesebbet érünk. Átnéznek rajtunk, nem vesznek rólunk tudomást, vagy egyenesen meg sem látnak.

És minél idősebb valaki, ez annál nagyobb mértékű. 2021 és 2022 között végeztek egy vizsgálatot: közel 11 ezer reklámot elemeztek, amelyekben több mint 20 ezer ember szerepelt, és azt állapították meg, hogy a reklámokban szereplő hatvan feletti nők aránya a döbbenetes 0,93 százalék.{5} Jól olvastad: a reklámoknak kevesebb mint egy százalékában szerepeltek hatvan év feletti nők, miközben a 2020-as népszámlálás adatai szerint Amerikában minden hatodik ember 65 év feletti.{6}

A Fancy reklámügynökség felméréséből, amely kifejezetten a női közönség marketingjét vizsgálta, az derült ki, hogy a negyven év feletti nők többsége úgy érzi, a márkák „alábecsülik a vásárlóerejüket és intelligenciájukat, miközben túlértékelik a külsejük miatti aggodalmaikat”{7}. Nem igaz, hogy ennek a korosztálynak kizárólag a fiatalság hajszolása járna a fejében. Tele vagyunk életerővel, okosak vagyunk, energikusak, határozottak és ambiciózusak. Tapasztaltak, magabiztosak, rátermettek és összetett személyiségek. Mi visszük a hátunkon a világot.

Az a helyzet, hogy még mindig nehezen emésztem meg, hogy ugyanabban a mondatban használom az öregedés vagy az időskor szavakat, amelyikben magamról és a barátnőimről beszélek. Még hatvan sem vagyok! Lehet, hogy már nem tudnék eljátszani egy szűz lányt vagy a szomszéd lányt vagy valakinek az első szerelmét, de éppenséggel nem vagyok a Titanic nagymamája sem!

Mégis: nem tudnak mit kezdeni velem. Brooke Shields egyszerűen nem teheti meg, hogy megöregszik. Mégis hogyan? A Calvin Klein tizenhat éves modellje? A nyolcvanas évek Time magazinjának az arca? Szentségtörés! Emlékszem, egyszer láttam egy képet, amelyiken azt mutatták meg, hogy nézne ki Marilyn Monroe, ha még élne – és egyszerűen képtelen voltam felfogni. De hát ő meghalt, amikor még úgy nézett ki, mint Marilyn Monroe. Az én esetemben, miközben a testem és az arcom pontosan úgy változik, ahogyan változnia kell (és most hagyjuk a ritkuló és őszülő szemöldökömet), úgy érzem, árad felém a Hogy merészeled? és a Nem erről volt szó, kisasszony! És megmondom őszintén: volt, hogy ezt kudarcnak éltem meg, mert úgy éreztem, csalódást okozok.

Lehet, hogy te is éreztél így: mondjuk, fiatalkorodban sportoltál, szuper jó volt az alakod, vagy nagyon gyorsan futottál, és persze most is tudsz úszni és futni vagy teniszezni vagy akármit, de nem ugyanazon a szinten. Még mindig erős vagy, de volt képed olyan vakmerőnek lenni, hogy elszálltak feletted az évek, megváltoztál, kicsit meglassultál, nem haltál meg fiatalon, és nem állítottad meg az időt. Élsz – és ahelyett, hogy örülnének neki, mindenki azt éli meg, hogy már nem vagy olyan értékes és különleges, mint azelőtt, és ezzel csalódást okozol. Sajnos ezek a reakciók belőlünk is azt váltják ki, hogy mi magunk is úgy érezzük, csalódtunk magunkban. Néha elgondolkodom, és úgy érzem, valamit elrontottam, mert már nem olyan a testem vagy az arcom, mint azelőtt. De persze ha tettem volna valami drasztikusat azért, hogy megőrizzem a fiatal külsőmet és valahogy megállítsam az öregedést, akkor meg azért ítélnének el.

Nagy általánosságban azt mondhatom: most, ötvenkilenc évesen magabiztosabb vagyok, mint bármikor az életemben. Jobban érzem magam a bőrömben, és már nem hasonlítgatom magam az ideálokhoz, nem aggódom az elvárások miatt. De azzal együtt, hogy megvan bennem ez az újkeletű elégedettség, bevallom, olykor emlékeztetnem kell magam arra, néha akár naponta is, hogy elég jó vagyok. A jó öreg negatív hangok ott lapulnak a walkmanben egy kazettán (emlékszel a walkmanre?), és csak arra várnak, hogy megnyomjam a play gombot.

De azt is észreveszem magamon, hogy ha nem vagyok kisminkelve, vagy nem a „megfelelő” méretű nadrág van rajtam, és valakinek ez problémát jelent, akkor azt gondolom, hogy ez az ő baja. Járok edzőterembe, és odafigyelek a bőrápolásra, de ezt ma már kiváltságnak tartom. Egyszerűen azért csinálom, mert jobban érzem magam tőle. És természetesen néha nagyon vágyom rá, hogy bizonyos testrészeim magasabban legyenek és feszesebbnek tűnjenek, vagy hogy olyan legyen a bőröm, mint a Life magazin címlapján 1983-ban, hiszen kinek nem hiányoznak a fiatalság ajándékai… De a testem – és a lelkem – rengeteg mindenen átsegített, és nem szégyellem kimondani: úgy érzem, megérdemlek egy kis elismerést az életemért, amit jól és tartalmasan éltem. Gürizünk, túljutunk a nehézségeken, aztán egyszer csak ott van egy vonal az arcunkon, és az az apró ránc nagyobb súllyal esik a latba, mint évtizedek teljesítménye.

Igaz, ami igaz, sokáig tartott, mire összeszedtem a bátorságomat, hogy kimondjam: megérdemlek egy kicsivel több tiszteletet. Negyvenéves korom körül történt, hogy ez elkezdett bennem megváltozni. Elkezdtem másképp tekinteni önmagamra és az életemre. Nem tudom pontosan, melyik volt az a pillanat, amikor átkattant bennem – bár az anyává válásnak biztosan volt hozzá köze. Azt viszont tudom, hogy ennek a mélyebb önazonosságnak a megtalálása képessé tett arra, hogy kiálljak magamért, amikor mások megpróbálnak lenyomni. Képessé tett arra, hogy magamba nézzek, felismerjem az ismétlődő mintázatokat, és megszakítsam a negatív spirált. Képessé tett arra is, hogy újra kockázatokat vállaljak és új kihívásokat keressek. Tisztában vagyok vele, ki vagyok és mit tudok adni, és már nem remélem, hogy más leszek – sőt nem is akarok más lenni, mint ami vagyok.

De természetesen, bármennyire büszke vagyok is arra, ahova eljutottam, még mindig rengeteg minden van, amit szeretnék megvalósítani. Szeretnék beülni egy lakókocsiba a gyerekeimmel és a férjemmel, és keresztülautózni az egész országon – bár valószínűleg gyorsan egymás idegeire mennénk, és a hordozható vécé romantikája is gyorsan elillanna. Szeretnék megtanulni hangszeren játszani. Szeretnék újra folyékonyan beszélni franciául – végül is ezt tanultam az egyetemen. Szeretnék eljutni olyan helyekre, ahol még nem jártam. És a listának itt még koránt sincs vége.

Mindez megvalósítható, mert a korral együtt jár egyfajta szabadság. Mennyivel élvezetesebb a táncóra, ha tényleg el tudjunk engedni magunkat, és úgy tudunk mozogni, mintha senki nem nézne! Mennyivel jobb úgy elmenni valahová barátokkal, hogy nem aggódunk azon, hogy rosszat mondtunk, vagy hogy kibeszélnek a hátunk mögött! Egy étterembe is könnyebb egyedül beülni, ha tudjuk: senkit nem érdekel, hogy nincs velünk senki… nem is néznek ránk, mert mindenki a saját dolgával van elfoglalva. És bár igaz, hogy a testem már közel sem olyan feszes, mint régen, és a fogyás is nehezebben megy, szinte mindent meg tudok csinálni, amit azelőtt. Amit meg nem – ahhoz igazából nincs is kedvem. Nem akarok például szörfözni (erről bővebben majd a harmadik fejezetben mesélek). Síelni sem akarok, kivéve ha süt a nap, és a pálya hosszú és lankás – egyszerűen nincs kedvem fagyoskodni, a fekete pályákon küszködni, vagy a felszereléssel bajlódni. És ez nem jelenti azt, hogy korlátozva érezném magam. Boldog vagyok, hogy – legalábbis számomra – lezárult az intenzív, kompetitív tevékenységek időszaka, és eljött az érzelmek ideje. Már nem kell bizonyítanom semmit. Ez vagyok én. És ha mégis változtatni szeretnék, akkor megtehetem.

Rájöttem – nemcsak a saját tapasztalataim, hanem sok más, velem egykorú nővel folytatott beszélgetés alapján is –, hogy ezek a „későbbi” évek arról szólnak, hogy végre igazán önmagunkká váljunk, és elinduljunk abba az irányba, amerre mindig is szerettünk volna menni. Végre azt az életet élhetjük, amit szántunk magunknak, mert már nem kell igazodnunk külső elvárásokhoz, amik sajnos a női lét szerves részét képezik. Már nem kell „addigra” férjhez menni, „akkorra” gyereket szülni, vagy „előtte” karriert építeni. Az idő most már a miénk.

És mégis: ez az újonnan jött ajándék meglepetésként ért. Hiszen évek óta azt halljuk, hogy egy bizonyos kor után a nőkre már csak a lejtmenet vár. Amikor az ötvenes éveim közepén jártam, elkezdett érdekelni az az ellentmondás, ami a között feszül, ahogyan érezzük magunkat ebben a korban, és a között, amit a kultúránk, a társadalmunk közvetít róla. Sok korombeli nővel beszéltem, akik szintén érezték ezt a feszültséget, azaz egyszerre érezték magukat erősnek és rendszerszinten háttérbe szorítottnak. Ez a kollektív mellőzöttség rendkívüli módon bosszantott. Egyre több negyven feletti nővel kerültem kapcsolatba online és a közösségi médiában, mert meg akartam érteni, mitől olyan nehéz és mitől olyan klassz az öregedés. Ami eredetileg egy online közösségként indult, ahol egészségről, öregedésről, szexualitásról, kapcsolatokról és egyszerűen csak az életről beszélgettünk – azaz ahol ki lehetett tárgyalni mindazt, amit az ember csak a legközelebbi barátnőinek mer elmondani –, az mára üzleti vállakozássá és egy hajápolási márkává, a Commence-szé nőtte ki magát. Így hát itt vagyok, ötvenesként életemben először céget vezetek, vállalkozásba kezdtem – és könyvet írok – azért, mert a társadalom olyan lehangolóan áll hozzá a korombeli nőkhöz.

Az első két könyvem, az És hullott az eső és a There Was a Little Girl (Volt egyszer egy kislány [magyarul nem jelent meg]) lényegében az akadályok leküzdéséről szólt: az első a szülés utáni depresszióról, a második az édesanyám elvesztéséről. De az öregedés nem olyasmi, amit „le kell küzdeni”. Épp ez a lényeg! Ezt az életszakaszt nem túlélni kell, hanem élvezni, és örülni neki. Szóval míg az előző könyveimben arról írtam, hogyan sikerült túljutnom azokon a nehéz időkön, ebben arról írok, hogyan vettem át az irányítást egy olyan pillanatban, amit mások szerint nehéznek kellett volna megélnem, holott valójában gazdag és összetett. De hát az élet maga is összetett.

Ez a könyv arról szól, hogy elfogadjuk azt az életszakaszt, amit általában akadálynak tekintenek, miközben valójában inspiráló. Nyilván vannak benne új és nehéz kihívások, de ettől még nem kell azt gondolni róla, hogy kínszenvedés az egész, vagy hogy be kell dobnunk a törülközőt. Nem akarom eltávolítani magamtól ezt az időszakot, nem tagadom le, és nem is teszek úgy, mintha nem lennék benne. Inkább elfogadom a maga kaotikusságával együtt, és emlékeztetem magam – és remélhetőleg más nőket is – arra, hogy minden megvan bennünk ahhoz, hogy jól érezzük magunkat. Az, amit el akarnak hitetni velünk, egész egyszerűen baromság. A saját élete történetét mindenki maga írja.

Túl régóta tart az az időszak, amikor a nők csak suttogva és zárt ajtók mögött beszélnek az öregedésről. Vagy mert zavarban vagyunk, szégyelljük az életkorunkat, vagy mert úgy gondoljuk, senkit nem érdekel a mondanivalónk. Ez persze érthető reakció arra, ahogy a társadalom bánik velünk, de ettől csak továbbra is elszigeteltek és erőtlenek leszünk. Nemrégiben volt szerencsém részt venni egy beszélgetős műsorban Gloria Steinemmel együtt, aki a női lét kihívásairól beszélt. A fiatalabb nők a teremben megkérdezték tőle, hogyan lehetne ezeket a kérdéseket megoldani. Hogyan lehetnének ők a változás motorjai? Gloria erre azt mondta: minden fontos mozgalom egy ilyen szobában kezdődött – egy pincében vagy egy nappaliban. Amikor kilépünk a zárt ajtók mögül, és felhívjuk a figyelmet arra, hogy milyen sokszor értik félre és becsülik alá a nőket, azzal máris elkezdünk változtatni rajta. Talán még meg is oldjuk a problémákat.

Én úgy gondolom, életünknek ezeket az évtizedeit ünnepelni kell. Persze lesznek hőhullámaink, nekem is voltak, de öltözködhetünk rétegesen. Vagy szedhetünk hormonokat, amit én is csináltam, de erről majd később. Azt bizton állíthatom, hogy ezeknek a pillanatoknak a kellemetlenségét messze felülmúlja az a boldogság, hogy új barátságokat köthetünk, tágíthatjuk az érdeklődési körünket, új hobbikat találhatunk, magabiztosabbak leszünk, és megengedjük magunknak, hogy változtassunk az életünkön.

2023-ban egy kedves barátom, Ali Wentworth dokumentumfilmet készített az életemről Pretty Baby (Csinos kislány) címmel. Amikor végignéztem, és realizáltam, mennyi mindenen mentem keresztül, nem tudtam nem büszkének lenni magamra. Nem azt mondom, hogy mindenkiről dokumentumfilmet kellene készíteni, de remélem, te is vissza tudsz nézni a saját életedre, és meglátod, milyen messzire jutottál és milyen sokat éltél, hogy eljuss ehhez a pillanathoz. Remélem, elismered a teljesítményedet, és azt is remélem, hogy ez megadja neked a kezdő lökést ahhoz, hogy kitaláld, hogyan tudnád igazán jól érezni magad ebben az új életszakaszban. Mert most jött el ennek az ideje! Ha változtatni szeretnél valamin, most van itt az ideje, hogy változtass. Ha abba akarsz hagyni valamit, most van itt az ideje, hogy abbahagyd. Ha pedig meg akarsz tenni valamit, most van itt az ideje, hogy megtedd.

Bármennyire kártékony is, az, hogy kiszorítottak minket a színpad közepéről, egyúttal több teret is ad arra, hogy valóban önmagunk lehessünk. Nincs rajtunk akkora nyomás. Feszegethetjük a határainkat, miközben nem figyelnek folyamatosan árgus szemekkel. Ada Calhoun Why We Can’t Sleep: Women’s New Midlife Crisis (Miért nem tudunk aludni: A nők új életközepi válsága) című könyvében újraértékeli az öregedéssel kapcsolatos úgynevezett negatívumokat. Azt írja: „Miért nem tekintünk az újonnan szerzett láthatatlanságunkra a hatalom forrásaként? Nagy előnyei vannak annak, ha alábecsülnek minket. A két legjobb újságíró, akit ismerek, az ötvenes éveikben járó nő. Barátságosnak és ártalmatlannak tűnnek – ha egyáltalán észreveszik őket. Megbújnak bármelyik teremben, és senkinek eszébe nem jut, hogy figyeljen rájuk, aztán megírják a legdurvább leleplező cikkeiket. A világ veszélybe sodorja magát, ha figyelmen kívül hagyja a középkorú nőket.”

Ötvenkilenc évesen én irányítom az életem. Nem az anyám, nem a média, nem Hollywood, nem a családom. Ezt azelőtt soha nem éreztem. És ennek mindannyiunkra igaznak kellene lennie. Nem számít, mit tettél, vagy mit gondolsz, hogy tettél (akár jót, akár rosszat), vagy hogy mit akartál tenni. Ez egy új időszak, és nem ugyanazok a szabályok érvényesek, mint korábban. Ijesztő? Lehetséges – de én szeretném ezt másképp látni: most mi alkothatjuk meg a szabályainkat.

{1} Kirsten Weir: „Ageism Is One of the Last Socially Acceptable Prejudices. Psychologists Are Working to Change That”, Monitor on Psychology 54, no. 2 (March 1, 2023). https://www.apa.org/monitor/2023/03/cover-new-concept-of-aging .

{2} Katie Keating: „What Women over 40 Are Worth to Your Marketing Mix”, LinkedIn, August 26, 2021. https://www.linkedin.com/pulse/what-women-over-40-worth-your-marketing-mix-katie-keating/ .

{3} Girl Power Marketing, St”atistics on the Purchasing Power of Women” https://girlpowermarketing.com/statistics-purchasing-power-women .

{4} Katie Keating: „1 in 4 Americans Is a Woman over 40. So Why Do So Many Feel Ignored?” Fast Company, July 1, 2021. https://www.fastcompany.com/90649731/1-in-4-americans-is-a-woman-over-40-so-why-do-so-many-feel-ignored .

{5} Sara Karlovitch: „Advertising Returns to Depicting Women More Frequently in Domestic Roles, Study Finds”, Marketing Dive, March 10, 2023. https://www.marketingdive.com/news/gender-diversity-advertising-spend/644657/ .

{6} Zoe Caplan: „U.S. Older Population Grew from 2010 to 2020 at Fastest Rate Since 1880 to 1890”, U.S. Census Bureau, May 25, 2023. https://www.census.gov/library/stories/2023/05/2020-census-united-states-older-population-grew.html .

{7} Katie Keating: „Brands Continue to Overlook Women over 40 as a Group Worth Marketing To”, Adweek, March 6, 2019. https://www.adweek.com/agencies/brands-continue-to-overlook-women-over-40-as-a-group-worth-marketing-to/ .