Ethan Hawke

A sötétség
ragyogó sugara

Ethan Hawke

A sötétség
ragyogó sugara

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA SZIEBERTH ÁDÁM

ATHENAEUM KIADÓ

Copyright © 2021 by Ethan Hawke

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2021

Ethan Hawke portréfotó:

Jeff Vespa/Contour by Getty Images

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 166 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Melo Eszter

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Jacknek

PROLÓGUS

S rendülve bár…{1}

Ha végzel a forgatással, mindig elfelejtenek kocsit hívni. Az elején minden flottul megy – hoz-visz a bazi nagy szedán, jó a lakosztály, kapod a napidíjat –, de ha végeztél, le se szarnak.

Szeptember első vasárnapján, késő délután értem haza úgy, hogy másnap kezdtük próbálni a IV. Henriket. Pontosabban nem hazaértem, hanem csak New Yorkba, mert nem mentem haza. Beültem a JFK-n, a nemzetközi érkezési váró előtt egy taxiba, és mondtam a sofőrnek, hogy a Mercury Hotelbe megyünk.

A fickó megbámult a tükörben.

– William Harding? – kérdezte enyhe indiai akcentussal.

– Ja – feleltem.

– Igaz, amit beszélnek magáról és a nejéről?

Mivel a dél-afrikai Fokvárosból érkeztem, még nem tudatosult bennem, hogy micsoda médiacirkusz övezi széthulló életemet.

A sofőr szemében a hallgatásom beismerő vallomással ért fel.

– A magafajták nagyon ki tudnak akasztani – mondta a tükörnek. – Megvan mindenük, de… de nekik ez sem elég. Maga mohó ember, barátom, jól mondom? A mohóság hajtja, igaz?

Közben kiértünk a sztrádára.

– Nem is ismer – mondtam halkan.

– Tessék?! – ordított rám a sofőr.

– Nem is ismer – mondtam még egyszer, hangosabban.

– Ismerem én magát! Régebben nagyon szerettem ám a filmjeit.

Láttam, hogy barna szeme az arcomat és a ruhámat vizslatja.

– Nagy moziőrült vagyok ám! És azt hittem, hogy maga más, mint az a sok talmi gyöngyszem. Tetszett az a futurista filmje, a zenéje is. Ááá, hogy az mekkora zene! Meg amelyikben az orosz lánnyal játszott, az nagyon szexi film volt, de jó film is, okos film! Szóval az tetszett. De a magafajta el van kényeztetve, ezért nehezére esik úgy élni, hogy értelme is legyen. Azt csinálja, amit szeret, megfizetik érte, és még díjakat is kap. Maga szerint nekem van otthon egyetlen árva díjam is?! És vajon miért nincs? Mert nem érdemlem meg?

– Inkább az utat nézze, cimbora – szóltam rá.

– Ha legközelebb panaszkodni támad kedve, jusson eszébe, hogy a kutya se kíváncsi magára! – mondta erre az én taxisom. – Van egy tizenhét éves kölyköm, na, az naphosszat keseríti az életemet. Pedig a számlákat én fizetem az utolsó centig. Két helyen melózok, és ha azt hiszi, hogy hallgatni fogom itt a nyavalygását, akkor eltévesztette a házszámot. Hallja, amit mondok? Ne várja, hogy krokodilkönnyeket hullassak magáért, barátom.

Tizennyolc évesen forgattam az első filmemet. (Akkor ott, a taxiban harminckettő voltam.) Mivel kábé egyfolytában híres vagyok, amióta a felnőtt eszemet tudom, jó ideje együtt kell élnem azzal, hogy rám ismer mindenféle idegen. Többnyire ügyesen passzolom a dolgot: eszméletlenül jól tudok úgy csinálni, mintha mi sem történne. Muszáj. Hiszen ha valaki azt mondaná önöknek, hogy bármerre jár, mindenütt azt hallja, hogy az élete fejleményeiről és a volt szeretőiről pusmognak a háta mögött, könnyen lehet, hogy téveszmés, paranoiás skizofrénnek néznék az illetőt. Számomra viszont ez a rögvalóság.

– Miért nem a szívjóságot, a tisztességet, a belső értékeket ünnepeljük? Miért? – folytatta a taxis. – Miért nem keresünk valakit, aki nem műanyag ember, és miért nem tesszük ki őt a People magazin címlapjára, hadd fogyjon belőle húszmillió példány? Miért nem egy alázatos emberre dob ki húszmillió találatot a Google? Miért nincsenek olyan díjátadó gálák, ahol felnőtt emberek mondják el a felnőttes gondolataikat, például arról, hogy mi végre jöttünk e világra? Persze nem mindenért maga a hibás – nyugtatott meg. – Ha engem hívnának meg az Entertainment Tonightba, én is akkora seggfej lennék, mint maga? Ez itt a nagy-nagy kérdés.

– Nem tudom – mondtam.

Nem akartam hazamenni. Ha nincsenek a gyerekeim, a városba se jöttem volna vissza vagy húsz-harminc évig. New Yorkba visszatérni olyan volt, mintha bedugnám a fejem egy ügyesen megkötött hurokba.

A sofőröm elvitt a Harminckettedik utca és az Első sugárút sarkára. Útközben idézett a Bhagavad-gítából, beszélt Eli Manningről és a New York Giantsről, valamint elmondta, hogy a szex nem fontos. Megtudtam, hogy ő tizennyolc éve hűséges a feleségéhez, aki leszbikus.

Én nem szóltam semmit. Farkasszemet néztem vele a tükörben, és bólogattam.

– Ha a felesége elhagyja magát, az teljesen oké – folytatta a kiselőadást. – Maga megszegett egy szent fogadalmat, meggyalázta a frigyüket, és most tiszteletben kell tartania a felesége döntését, barátom. Tiszteletben kell tartanunk egymás szabadságát – ezzel mindenki egyet is ért, már ameddig ez a szabadság nem okoz neki fájdalmat. Mert ha a másik fájdalmat okoz nekünk, akkor már nincs többé ínyünkre a szabadsága, és arról kezdünk beszélni, hogy a mi exünk egy őrült, egy dilinyós, avagy „problémái vannak”. Pedig se nem őrült, se nem problémás, csak neki is van szabad akarata.

A taxisom itt felnevetett, majd megállt a fél háztömb hosszan elnyúló Mercury Hotel előtt. Az ódon, rejtelmes épület mintha egy gótikus rémregényből lépett volna elő: olyan hely benyomását kelti, ahol az ember megőrül, majd főbe lövi magát – ez sokakkal meg is történt. Már gyerekkoromban is romantikus képzeteim fűződtek a közvetlenül a polgárháború után épült Mercuryhoz. Hajdan híres írók, költők, zenészek, festők éltek és dolgoztak itt, ma már azonban nem több, mint egy eléggé lepukkant és kopott szálloda. Tele van tokiói és német turistákkal; kizárólag a hírnevéből él.

– Ha tiszteli azt a nőt, akkor hagyja, hogy rátaláljon a maga útjára. Most nem ő a fontos, hiszen gyerekeik vannak. A fiának szüksége van magára, és a lányának is. Nagyon kérem, zuhanyozzon le, attól mindjárt jobb lesz a szaga. Úgy öltözik, mint egy csavargó, és bűzlik a piától meg a cigitől. Irány az elvonó!

– Legyen már egy kicsit könyörületes, oké? – szólaltam meg fejcsóválva. – Hosszú volt a repülőút.

Aztán átdugdostam a pénzt a golyóálló üveg nyílásán.

– Még valami – szólalt meg a sofőr. – Lőhetek egy fotót?

Beléptem a hotel ajtaján, majd a recepció felé vettem az irányt. Az előcsarnok falát meleg, csokoládébarna színű fatábla burkolat borította, a légtérben terjengő szag az öreg fákat övező, lágy mohaszőnyeget idézte. A plafont ékesítő freskó felhőn lovagoló kerubokat ábrázolt. Barátságosnak tűntek az angyalkák, de nem volt világos, hogy az élőket üdvözlik, vagy a holtakat.

– Ejha, nézzenek oda! Hester Prynne, személyesen! –szólalt meg Bart Asher, a tulaj, aki hetvennégy évesen sem tágított a recepcióról. – Olvastam a Postban, hogy csúnyán elcsesztél mindent, amit el lehet, és rögtön felcsillant a szemem. Sejtettem, hogy hamarosan viszontlátunk.

– Van szobátok? – kérdeztem.

– Van. New York City legjobb szobája – felelte büszkén Bart.

Megmutatta a 714-est, amelynek szellős bútorzatát az Eisenhower-érából itt felejtett nappaligarnitúra uralta. A nagy, vastag fapárkányzatokkal díszített, magas mennyezetű helyiség sötét volt, de meghitt és komfortos. A homályos ablakokon piszkossárga fény szűrődött be. Volt konyha, dolgozószoba és két hálószoba: egy nekem, egy a gyerekeknek.

– Mennyi lesz? – kérdeztem.

– Meddig maradsz?

– Mekkora esélyt ad a házasságomnak a Post?

Bart a sporttáskáimra pillantott. Miután szemügyre vette a plüssállatokat és az afrikai kifestőket, fölnézett, majd kedvesen rám mosolygott.

– Romantikus lélek vagyok – mondta. – Ingyen megkapod a szobát egy hónapra. Amíg újra összejöttök.

– És ha nem jövünk össze újra?

Bart erre csak ennyit mondott:

– Jöjjetek össze újra.

ELSŐ FELVONÁS

Vérembe kevert forró és lázító italok{2}

Első szín

A IV. Henrik első próbája pontban reggel tízkor kezdődött. Előtte nem aludtam semmit, és amikor kiléptem a liftből, még égett a torkom a rókázástól, ugyanis a Mercuryban töltött első éjszakám nem végződött jól. Félve indultam el a próbaterem felé: attól tartottam, hogy megcsapja az emberek orrát a pórusaimból szivárgó piaszag.

Szeretem a régi színházakat és az izzadságszagú templompincéket, mert az ilyen helyeken letűnt korok levegőjét árasztják a falak. Itt viszont csak fertőtlenítőszag terjengett, ugyanis a próbatermünk, amely egy irodaház huszonhetedik emeletének felét foglalta el, kábé akkora volt, mint egy baseballpálya. Az ajtótól távolabb eső két fal padlótól plafonig tiszta üveg volt, így tompán átszűrődött rajta a Times Square fényözöne, a szirénavijjogás és a káosz. Baromi zavaró volt.

Mielőtt bejöttem, elvittem a kislányomat az Upper East Side-i oviba. Amikor megálltunk az épület előtt, azt kérdezte:

– Azért laksz szállodában, mert így közelebb van a próbaterem?

Én meg csak álltam ott kukán, másnaposan.

– Mert más okot nem tudok elképzelni – tette hozzá.

– Hát, ez az egyik ok.

– Sokáig fogsz ott lakni?

Megint csak szótlanul bámultam őt.

– Mert az jutott az eszembe – folytatta –, hogy ha ezentúl nem élnétek együtt a mamival, az tök jó lenne! Mert akkor lehetne kiskutyám, és a mami nem lenne rá allergiás.

– Délután, az ovi és a próba után elmegyünk a menhelyre, és megmentünk egy kiskutyát. Oksa?

– De én adok neki nevet.

Bólintottam, és kezet ráztunk.

Kiskutyát ígértem egy kisgyereknek. Szánalom a köbön.

A próbateremben összetolták az asztalokat, majd az így kapott jókora négyzetet körberakták összecsukható székekkel. Az első próbanapon mindig ugyanaz van: bagel, kávé, narancslé, ceruza, a színészszakszervezet űrlapjai, ideges csevej olyanok között, akik az Eljő a jeges unalmas, 2004-es színre vitele óta nem látták egymást, a szakszervezeti képviselő megválasztása, no meg a színpadmester kiselőadása a pontosságról és a munkahelyi balesetekről.

Ez a délelőtt egy kicsit más volt, mint a többi, mert nem jöttünk össze túl sokan. A harminckilenc fős szereplőgárdán kívül úgy huszonöt díszlettervezőt, asszisztenst és producerfélét láttam. A „sztár” már ott volt, mire befutottam, és ha egy Virgil Smith kaliberű filmsztár előbb ér oda, mint te, akkor biztosra veheted, hogy késtél. Virgilnél, becsületére legyen mondva, volt vagy négy szövegkönyv, ugyanis a darabnak többféle verziója van. És a darab baromi hosszú, így a sztár jó vaskos paksamétákkal bástyázta körül magát. Az arcát borító dús, ősz szakállal, amely vagy egy éve növögethetett, úgy nézett ki, mint Orson Welles – vagyis inkább úgy, mint Falstaff, hiszen nyilvánvalóan ez volt a cél.

Amikor meglátott, fölállt, odajött hozzám, és megropogtatta a csontjaimat. Tudom, hogy kedves akart lenni, de inkább kínos volt a szitu, mert úgy nézett ki, mintha megszánt volna. Amilyen másnapos és kótyagos voltam, simán benne volt a pakliban, hogy sírva fakadok a karjában, vagy pofán verem. Alighanem ő az egyetlen komoly amerikai filmsztár, aki egyben ünnepelt, köztiszteletben álló színpadi színész is. Megtestesíti mindazt, amit el akartam érni, amióta elég nagy lettem ahhoz, hogy bármit is el akarjak érni. Angliában, ha jól tudom, mindennapos dolog az ilyesmi, Amerikában viszont Virgil Smith egy unikum. Rhodes-ösztöndíjjal tanult Oxfordban, a Yale Drámaiskolában végzett, és az első Oscarját egy olyan film gengszterszerepéért kapta, amely bízvást nevezhető a legjobb amerikai alkotásnak az Aranypolgár óta. Háromszor nyerte el a Tony-díjat: egyszer a Macbeth-alakításáért, a másik két alkalommal pedig újabb darabokban játszott szerepekért. Még nem találkoztunk, de nyilván úgy gondolta, hogy mivel én többé-kevésbé híres vagyok, ő pedig szuperhíres, ölelkeznünk kell.

– Igaz? – kérdezte a két nagy, vizenyős, Oscar-díjas szemével.

– Mi igaz? – kérdeztem vissza.

– Amit a lapok írnak.

– Attól függ, mit olvastál.

– Hát – kezdte, majd tartott egy kis szünetet, és rám mosolygott. Ezt a mosolyt már vagy száz filmben láttam tőle. – Azt olvastam, hogy megcsaltad a feleségedet, és válni akar.

– Hát, kábé ennyi a történet – mondtam, és otthagytam Virgil Smitht. Nem ez volt álmaim nagy beszélgetése.

Leültem a kijelölt helyemre, kézbe vettem a szövegkönyvemet, és igyekeztem a hamarosan kezdődő olvasópróba miatt görcsölni. A számos dolog közül, ami miatt görcsölhettem volna, ez volt a legkevésbé rossz.

Az este rosszabbul alakult, mint vártam. Hazamentem a szállodából, hogy lássam a kicsiket, és beszéljek a feleségemmel, de ő nem jött le köszönni, pedig hallottam, hogy döng a padló a fejünk fölött. A dadussal üzent, hogy elvihetem a gyerekeket vacsorázni, majd le is fektethetem őket, és tízkor találkozunk a szemközti bárban. Elmentünk a két kicsivel a Union Square Parkba, és remekül éreztük magunkat. Jó volt viszontlátni egymást. Ültem velük a homokozóban, ők pedig játék közben a naplementét nézték.

– Már megint sötétedik! – kiáltotta a hároméves fiam, és rábökött az épületek mögé lebukó napra, amelynek utolsó, aranyló sugarai az arcunkat melengették.

– Mindennap besötétedik, te buta – mondta a lányom.

– De már megint sötétedik! – ismételte a fiam, az ingem ujját huzigálva, két-három centiről nézve az arcomba.

– Tudom, kishaver. Mindennap ez van.

– De nem mindennap! Reggel nem sötétedett!

– A nap este megy le – mondta a lányom.

– Csoda történt! – így a fiam.

– Nem – helyesbített a lányom. – A csoda az, amikor reggel fölkel a nap.

– Én azt szeretem, amikor lemegy – mondta a fiam.

A szeretet, amit e két kis ember iránt éreztem, gondtalan volt, komplikációmentes és soha meg nem szűnő: olyasmi, mint a víz, a csillagok, a fény, a levegővétel vagy az élelem szeretete. A házasságom önmaga torzképévé vált, a szülőség viszont spontán, örömteli, reflexszerű tevékenységek sorát jelentette a számomra. Tudtam mindent, amit kell: mogyoróvajas-dzsemes szendvicset kenni, festegetni, Woody Guthrie-t és Elizabeth Cottent hallgatni, unózni, labdázni, fogócskázni, cipőt feladni, kincsvadászni, pocsolyában tocsogni, énekelni, papírrepcsit hajtogatni. A kettejük körüli ügyködés jobban regenerált, mint az alvás.

Miután lefektettem őket, mesét olvastam nekik és megvakargattam a hátukat, átballagtam a szemközti bárba, és vártam a feleségemet. De Mary nem jött el, így egyedül üldögéltem ott jó három órán át, és miközben dühöngtem, amiért felültettek, csontrészegre whiskyztem magam. Nem hiszem, hogy a pia tette – szerintem inkább a romlott gazpacho lehetett a hunyó –, de tény, hogy az első New York-i estém heveny rókázással zárult. Görcsben rángva, zokogva, a vécécsészét szorongatva okádtam a hotelszobámban. Utóbb kiderült, hogy rossz helyre mentem, mert Mary kicsivel arrébb, egy másik bárban várt. Az a fura az egészben, hogy meg sem próbáltuk hívni egymást.

Tényleg sötétedett.

Egy Ezekiel nevű, ötven felé járó, izmos férfi ült le mellém a próbaasztalhoz. Horgolt rasztasapkát viselt, olajzöld katonai zubbonyt és vagy öt-hat arany karperecet. Mindez így, hogy Ezekielen volt, férfias életerőt sugárzott. A következő órák azzal teltek, hogy a társulat meghallgatta a szakszervezettel kapcsolatos tudnivalókat, ugyanis színpadi projekt enélkül nem indulhat el. A fejünk fölött olyan frekvencián zúgtak a neoncsövek, hogy bárkit könnyen elönthetett volna a gyilkos indulat. Kibírhatatlan, dögletes unalom telepedett ránk. Pontról pontra átvettük a szerződést, megtudtuk, hány hét munka után jár a szakszervezeti biztosítás, valamint végigszenvedtük a hosszú szónoklatot a dolgozóknak járó kártérítésről, illetve a szakszervezet jövőjéről. A szakszervezeti képviselők többnyire munka nélküli színészek, akik ilyenkor úgy produkálják magukat, mintha meghallgatáson lennének. A végén kaptunk tizenöt perc szünetet, mielőtt hivatalosan is megkezdődne a próba, pedig nekem az hiányzott a legkevésbé, hogy szánhassak magamra egy kis időt…

Lelifteztem a huszonhetedikről a földszintre, kiléptem a Negyvenkettedik utcára, majd a Times Square közepén megálltam cigizni. Tolongva-botladozva hömpölygött körülöttem a bolti szatyrokat cipelő, nevezetességek után kajtató tömeg. Látnivalóban nincs hiány arrafelé: ott van Madame Tussaud panoptikuma és a Disney Store. A fiam egyszer azt kérdezte tőlem: „Miért van a maminak két szobra is a viaszmúzeumban, míg neked egy se?”

Rágyújtottam. Ott lógtak még páran a szereplőgárdából – volt, aki szintén cigizett, mások vettek egy szelet pizzát –, de nem akartam dumálni velük.

Két napja még Fokvárosban forgattam, és ez a forgatás nagy horderejű, szemnyitogató élmény lehetett volna. Dél-Afrika olyan vidékein is jártam, ahol akkora a szegénység, hogy megszakad az ember szíve. Láttam például egy kilencéves kisfiút, aki fölmászott a sztráda melletti villanyvezetékre, hogy áramot lopjon a családjának, és egy kislányt, aki elharmadolta a jégkrémszendvicsét, hogy jusson belőle a két kisöccsének is, akik ránézésre úgy egy hónapja nem ettek. A szafarin pedig egy méterről néztem farkasszemet egy oroszlánnal, és láttam, ahogy egy leopárd bevonszolja az impalatetemet egy fa odvába, hogy ne szedjék szét a hiénák, és ehessenek belőle a kölykei. Négy napig a tengerparton csodáltam a vadon élő pingvineket, bálnákat, delfineket, és láttam a cellát is, ahol az országot szép csöndben megváltoztató Nelson Mandela tizennyolc évet ült le a rá kiszabott huszonhétből. De mindeközben egyvalami járt csak a fejemben: a felbomló házasságom.

Maryvel hat éve ismerkedtünk meg az egyik koncertje után, a backstage-ben. Kint olyan hóvihar tombolt, amilyet emberemlékezet óta nem látott a világ. A koncert alatt megbűvölten bámultam az éneklő-táncoló Maryt: elképesztett, hogy valaki, aki az én generációmból való, ilyen magabiztos. Valósággal beragyogta, átmelengette az egész Irving Plazát. A színpadon tüzes volt, és sistergősen intenzív. A pihenőszobában szintén. Amikor bemutatkoztunk, még izzadt a keze. Egyből érződött a kölcsönös vonzalom, olyannyira, hogy az már feszélyezett. Pár napja került a mozikba az első, nagy stúdióban készült filmem. Mary megdicsérte, és én is megdicsértem a legújabb lemezét. Pontosan értette, mi történik velem akkortájt, hiszen mindketten benne éltünk a hírnévvel járó lármás zűrzavarban, és úgy éreztük, ismerjük egymást. A minket összekötő kapocs egyszerű volt, és elkerülhetetlen, mint a gravitáció. Hálát adtam a sorsnak, amiért lett egy barátom. Már órák óta beszélgettünk, amikor körülnéztem, és rádöbbentem, hogy már csak mi vagyunk a pihenőszobában. A zenekar tagjai, illetve a menedzsere a buszban várták Maryt. Búcsúzóul ismét kezet ráztunk, de erőt kellett vennünk magunkon, hogy ne vetkőzzünk meztelenre, és ne dugjunk egyet ott helyben, a sörrel és rágcsával megpakolt asztalon. Szinte éreztem a leendő gyerekeink illatát… Miután hazamentem az East Village-i lakásomba, az ablakból bámultam az utcai lámpák fényében hulló havat, és közben imádkoztam:

Bárki légy, ki e nőt alkotád, imádlak téged,

és néked ajánlom az életemet. Add, Uram, teremtőm,

hogy e nő férje lehessek. Gondját viselem majd teremtményednek,

Áldani fogom a lába nyomát is.

Akkor úgy tűnt nekem, hogy az ég a világra zúdítja az összes létező havat.

– Hé, nem te vagy az a faszi abból a filmből, baszod? – szólított meg egy élénkvörös Adidas melegítőben pompázó, pattanásos fiatalember, majd a Times Square fülsiketítő zaját túlharsogva odahívta pár cimboráját.

– Nyugi, öreg, egy nagy senki vagyok.

– Ja, persze! Gyere, tesó, lövök rólad egy képet.

A fickóból áradt valami nyugtalanító agresszivitás.

– Nem kell neked az én fotóm – mondtam, és próbáltam úgy intézni, hogy tovasodorjon minket az emberár.

– Dehogynem – felelte tömören a fickó, és már vette is elő a telefonját. Közben buzgón integetett a haverjainak.

– A nevemet se tudod.

– Játszottál abba’ a filmbe’ – mondta izgatottan. – Tudom, ki vagy.

– Na, figyu, nem nagyon csípem az ilyen fotózkodásokat, oké? Ilyenkor úgy érzem magam, mintha valami torzszülött lennék, akit mindenhol körbemutogatnak, érted?

– Ne legyé’ má’ ilyen seggarc, tesó – mondta a srác, majd vállon ragadott, és megfordított. – Ez a legkevesebb, amit megtehetsz a rajongóidért.

– Aha – mondtam, és megpróbáltam elslisszolni.

– Hagyd szépen, hogy lefotózzunk – mondta az Adidas melegítős nagydarab, robusztus haverja, aki időközben odacsoszogott mellénk.

– Nagy voltál abba’ a filmbe’! „Hé, Jackie, hol marad a puszi?” – utánzott a közelebb lépő harmadik. A filmjeim minősége fordítottan arányos az értük kapott összeggel: minél idiótább egy film, annál többet fizetnek érte. Az, amelyikből most idéztek, a legpénzesebb melóm volt.

– Oké, nagyon köszi, srácok – mondtam, és kezet nyújtottam. – Nagyon jólesik, hogy ezt mondjátok. És örülök, hogy találkoztunk. Csak nem szeretném, ha valami szar fotó keringene rólam a neten az idők végezetéig, ugye megértitek?

Mosolyogtam is hozzá, de ők üres tekintettel bámultak rám.

– Szóval kösz – tettem hozzá.

De az Adidas mackós srác és a két haverja nem vette az adást, mint ahogy a két haver csajai sem, mert közben ők is odaértek. Mind körém fonták a karjukat, egy idősebb fickó meg elővette a telefonját, hogy lekapjon minket.

Gyerekként, bevallom, sokat fantáziáltam arról, hogy autogramot osztogatok, és fotózkodik velem boldog-boldogtalan. Úgy képzeltem, hogy mindenki rajong majd értem: meg sem fordult a fejemben, hogy gyűlölködő üzeneteket is kaphatok.

– Hallod, ember, te egy kibaszott nagy idióta vagy! – súgta a fülembe a piros Adidas mackós, majd, miközben a vállamat átkarolva várta, hogy elkészüljön a kép, hozzátette:

– Hálásnak kéne lenned. Mosolyogjá’ má’, baszod!

Visszafelé menet nekidőltem a liftfülke falának, és elbőgtem magam. Azelőtt, ha sírtam, mindig jobban lettem, újabban viszont egyszerűen nem tudtam abbahagyni, és utána nem változott semmi. Most, mire összeszedtem magam, és megtörölgettem a szememet, már nyílt is a liftajtó, és kezdhettem görcsölni azon, hogy késtem. Késtem, és ezzel csalódást okozok a rendezőnek, aki majd jól lealáz a többiek előtt, hogy példát statuáljon… Mintha az utóbbi napok elfeledtették volna velem, hogy harminckét éves vagyok, azaz felnőtt ember.

Amikor kiszálltam a huszonhetediken, még javában zsibongott-kávézgatott a társaság; senkinek sem tűnt fel, hogy késtem. Aztán megérintette a vállamat egy gyengéd kéz. Megfordultam.

– Én játszom a feleségedet – mondta a vonzó, fiatal nő a nagy műgonddal fodrászolt, vörös haja alól nézve föl rám. Szó szerint mámorító volt az áttetsző bőre, a drága ruhája, az élénkzöld szeme: mintha egy reneszánsz festményről csöppent volna közénk. Még az illata is osztályon felüli volt. Szóval ő Lady Percy, gondoltam magamban. Ő az, akit kerülnöm kell, kerül, amibe kerül.

– Ki hagyott el? – kérdezte szívélyes, meleg, színházban edződött hangon.

– Ezt meg hogy érted?

– Az anyád vagy az apád? A csak egy kicsit is jó színészek között olyat én még nem láttam, akit nem hagyott volna el egyik se.

Azzal a nő rám kacsintott, és elsétált, én meg igyekeztem nem bámulni.

Sután megfordultam, és odaballagtam a büféasztalhoz. Töltöttem magamnak egy csésze kávét, majd megálltam Ezekiel mellett.

– Mi az ábra? – érdeklődtem.

– A díva még mindig bent hisztizik – felelte a mi Falstaffunkra utalva Ezekiel. A „sztárunk” ugyanis egész délelőtt a szövegkönyv különböző verzióit böngészte, és az apró eltéréseken huzakodott a dramaturggal.

– Ajánlom, hogy legyen olyan jó, mint a híre – sóhajtotta Ezekiel.

Bólintottam.

– Nem eszel ilyen dán péksütit?

– Nem, kösz, nem vagyok éhes – feleltem. Igyekeztem tartani a három lépés távolságot.

– Hogy viseled? – kérdezte komolyabb hangon Ezekiel.

– Épphogy – motyogtam, majd beleszürcsöltem a kávémba.

– Mintha cingárabb lennél – jegyezte meg mosolyogva. – Ne felejts el enni.

Hosszú csönd telepedett ránk. Álldogáltunk, néztük a bágyadtan, kedvetlenül jövő-menő szereplőgárdát, és közben Ezekiel mintha az én helyzetemen agyalt volna. Végül cinkosan közelebb hajolt, és azt kérdezte:

– Borotválta a punciját?

Mélyen belenéztem barátságos, mosolygós, barna szemébe, és bólintottam.

– Aha.

– Istenem! – fakadt ki panaszosan Ezekiel. – Szomorú dolog ez, tényleg… Manapság mind borotválják – tette hozzá, majd kissé elképedt arccal ő is rábólintott. – Én még úgy nőttem fel, hogy ott bozót van. A mai lányok viszont a pornón nőnek fel. Mocskos a pici szájuk, és olyan üzeneteket írogatnak, hogy egy vén matróz is belepirulna. Tetkója is volt?

– Ja – bólintottam a feltoluló emlékeken merengve.

– Naná! – mondta Ezekiel olyan hangon, mintha szégyellné hülye kérdését. – Hát, akkor hadd mondjam el neked az elsők között, hogy jól jártál.

Az én ifjú szeretőm elbűvölő volt, és gyönyörűséges, mint a magasba emelkedő hőlégballon, vagy a víz csobogása vagy a cseresznyevirág illata, és még sorolhatnám a faék egyszerűségű, ősrégi kliséket. Amikor egy fokvárosi night-clubban bemutattak a szóban forgó dél-afrikai lánynak, azonnal pontosan tudtam, hogy mi lesz ennek a vége. Igen, pontosan tudtam, mit fogok tenni, és ne higgyék, hogy nem fogtam fel agyilag, hogy egy ilyen nyálas-giccses felhangokkal súlyosbított, házasságtörő hancúr nem jönne kifejezetten jókor. Tisztában vagyok vele, nem lehet úgy beállítani a hűtlenségemet, mintha valami komoly, fajsúlyos dologról lenne szó, akkor mégis úgy éreztem, hogy egy Tolsztoj tollára kívánkozó, nagyszabású, eposzi sodrású történet részese vagyok. Az a lány egy időgép volt: a hatására szó szerint visszafiatalodtam. Titokzatos lettem, és jó szagú, az élet pedig vibráló, veszélyekkel, újdonságokkal teli kaland. Még cigire is vagányabban gyújtottam, mint azelőtt. Az a lány visszaadta az életemet, és ennek örült is nagyon. És hadd szögezzem le gyorsan, hogy szinte túlcsordult a szívem, olyan hálás voltam neki. Az apja az Afrikai Nemzeti Kongresszus tagja volt, valamint egy független könyvesbolt tulajdonosa, és ezt a boltot ő, a lánya vezette. Kiadtak egy irodalmi folyóiratot, és politikai rendezvényeket is szerveztek – egyszóval kőkemény csaj volt, igazi fenegyerek. És mivel a nővére a kilencedik hónapban volt, sűrűn nézegette a telefonját: felvillanyozta, hogy nagynéni lesz. Miután felkértem táncolni, a szuszogását hallgatva múlattam az időt, számoltam vissza az első csókig hátralevő másodperceket. Magamhoz vontam őt, mint egy másodikos gimis az iskolabálon, hogy ne hozzon kínos helyzetbe a meredező fütykösöm. Amikor egymáshoz préselődött a testünk, a lány rám emelte okosan csillogó barna szemét, és azt kérdezte:

– Nem vagy te nős?

Kiosontam táncpartneremmel a hátsó ajtón. Az, hogy bent, a parketten egy rakás fotót lőhettek rólunk az emberek, csak akkor jutott az eszembe, amikor már tele volt velük a net. Lesunnyogtunk a tűzlépcsőn a parkolóba, és amint látótávolságon kívülre értünk, már csókolóztunk is. Rádöbbentem, hogy már alig-alig emlékszem rá, milyen egy csók, és milyen olyasvalakit ölelni, aki akarja, hogy öleljék. Aki elolvad, ha hozzáérsz, aki vágyik arra, hogy a kezed a szoknyája alá vándoroljon, aki szívből reméli, hogy az a kéz nem áll meg félúton, és fogsz te keményebben is nyomulni, és akiből kis, kéjes hangok szakadnak ki. Na mármost, annyi eszem azért van, hogy tudjam: az efféle huncutságok lázas hajhászása nem vezet el semminemű autentikus, jelentőségteljes, megvilágosodott létformához. Igen, tudtam ezt, azaz talán tudtam. Vagy inkább úgy mondanám, hogy régóta igaznak tartottam ezt az állítást, de akkor és ott inkább választottam volna a halált – az agykérgemet átütő golyót, az aszfaltra fröccsenő vért –, mint azt, hogy elengedjem a lány kezét. Mert az a lány valami emberfeletti, égi erő eszközének hatott: úgy éreztem, hogy bekísér egy ajtón, amely mindjárt becsapódik mögöttem, és az addig ismert életem véget ér. Elszakadok a családomtól, ripityára törik mindaz, amit éveken át építgettem, csüggedt leszek, és levert, szuicid gondolatok fognak gyötörni, és tönkrevágom a gyerekeim életét. Igen, tudtam, hogy nagyjából így lesz, de úgy odavoltam azért a lányért, hogy belső konfliktusnak, vívódásnak híre-hamva sem volt a lelkemben.

– Az a rocksztár a feleséged, ugye? – kérdezett rá kerek perec a lány.

– „Próbakülönélés” van folyamatban – mondtam kifejezéstelen hangon.

– De a gyűrűt még hordod.

– Ez igaz – feleltem halkan. – A párterapeutánk azt javasolta, hogy ne szaladjunk nagyon előre, ezért most az van, hogy külön élünk, de nem hálhatunk senki mással. Én még bízom benne, hogy menthető a házasságunk, de abban is bízom, hogy váratlanul elhalálozok, és nem kell átélnem a vészesen közelgő vihart. A feleségem ugyanis utál, mint a bűnt. Azt mondta, hogy amikor meghallja a „feleség” szót, az olyan érzés, mintha villát döfnének a hátába. Van két gyerekem, akiket mindennél jobban szeretek, és a családalapítás a legjelentősebb dolog, amibe valaha belefogtam, az egyetlen dolog, ami számít. Megfogadtam, hogy én nem leszek olyan ostoba és önző, mint a szüleim… Szóval tudom, hogy házas akarok maradni, de a feleségemet már nem szeretem, és nagyon be vagyok szarva. Nem tudom, mi lesz velem szerelem nélkül.

A lány ráállt, hogy hazafuvaroz.

Amikor megálltunk a ház előtt, még mindig reménykedtem, hogy kikosaraz, és megment attól, amire készülök.

– Ha feljövök, táncolsz még velem? – kérdezte.

A lakásom egy háromemeletes, lift nélküli ház legfelső szintjén volt. Húsz perc alatt értünk föl a harmadikra, mert minden lépcsőfokon nyaltuk-faltuk egymást egy sort. Olyan zenét tettem föl, amit a lány „szomorúnak és szexinek” talált, a feleségem viszont gyűlölte. Persze, neki mindig eltorzult az arca, amikor a rádió felé nyúltam…

– Melankólia – súgta a fülembe a dél-afrikai lány.

– Ezt meg hogy érted?

– Tudod te azt – felelte halovány mosollyal.

A lábamon állt, míg körbetáncoltam vele a szobát. Szívem szerint bemásztam volna a tüdejébe, és úszkáltam volna benne. Végül ölbe kaptam, és bevittem a hálószobába. Tudom, hogy ha magabiztosabban, szilárdabb éntudattal kerülök ilyen helyzetbe, nem indított volna meg ennyire a dolog. Mert ez több volt, mint puszta kéjvágy: bizony, nem ilyen egyszerű volt az ügy. Ugyanis, évek óta először, embernek éreztem magam, azaz közönséges, tünékeny földi halandónak, de olyan halandónak, aki itt van, jelen van, és nagyon is él. Lefektettem a lányt az ágyra, fölemeltem a lenge pamutszoknyáját, lehúztam a bugyiját, és a szemem elé tárult a simára borotvált puncija, valamint a csípőcsontja alatti, régimódi kulcsot ábrázoló kis tetkó. Megcsókoltam a kulcsot, majd kibújtam az ingemből, és leügyeskedtem magamról a farmert.

– Van gumid? – suttogta édesen a lány, és levette a szoknyáját.

– Nincs – feleltem abban a reményben, hogy most berregett fel a vészcsengő, amely megment a házasságtöréstől, vagy hogy a francba hívják azt, amire készülök…

– Várj egy percet, a kocsiban van egy – mondta a lány, majd felszökkent az ágyról, és leszaladt a lépcsőn egy szál pólóban, amelyet két kézzel fogott, hogy eltakarja a pucér popsiját. Míg egyedül hevertem az ágyon, elkapott a szorongás nagy pillanata – Mit művelek én itt, mit művelek, mit művelek? –, de hát nagyon is jól tudtam, mit művelek.

Ifjú szeretőm felvillanyozva tért vissza a kotonnal a fokvárosi loftlakásomba: útközben megtudta, hogy a nővére egészséges kislányt szült. Én viszont kész katasztrófa voltam: az erekcióm tovatűnt, és tudtam, hogy hiába várom vissza. Ettől még jobban gyűlöltem a feleségemet, mint pár órával azelőtt. A lány imádni való volt a sötét bőrét ellenpontozó világoskék pólóban, és szörnyű volt a tudat, hogy csalódást okozok neki. Egy-két perce még erőtől duzzadó férfinak éreztem magam, aztán hirtelen kicsi lettem, és törékeny. Megpróbáltam rábírni a testemet, hogy funkcionáljon rendesen: ráfeküdtem a lányra, és igyekeztem határozott, domináns benyomást kelteni. A hímtagom azonban elárult, minden kamucsóknál egyre kisebbre zsugorodott. Ez kész röhej, gondoltam magamban. Meg akarom csalni a feleségemet, el akarok dobni magamtól családot, gyereket, mindent, de nem megy, mert nem vagyok férfi… Egy csődtömeg vagyok minden téren!

– Minden oké? – kérdezte a lány.

– Azt hiszem, a halálomon vagyok – mondtam.

– Nagyon gyorsan ver a szíved – suttogta a lány.

Odanéztem. A mellkasom úgy remegett, mint a régi rajzfilmekben a mosógép.

– Mondom, a halálomon vagyok – ismételtem.

– Hadd öleljelek egy kicsit! – súgta a lány, mire én a keblébe fúrtam az arcomat, és sírtam, mint a záporeső, de ez még csak a mindent elsöprő hurrikán előszele volt. Nem tudom, meddig patakzott a könnyem – akkor úgy tűnt, hogy órákig –, csak azt tudom, hogy amikor magamhoz tértem, a lány vonaglott alattam, és dugtunk.

– Fölhúznám azt a kotont – mondtam.

– Ne fáradj – lihegte a fülembe a lány. – Élvezz a hasamra.

Feküdtem rajta a sötétben, és szinte magamba ittam a tekintetét: a mély, barna szempárt, amely oly gondoskodó volt, és oly szenvedélyes. Az ifjú, hamvas keblét, a csillámló bőrét, a karomba csimpaszkodó kezét és a szagát – vagyis a szexszagot. Miért is nem csapta meg az orromat időtlen idők óta…? A lány hajába dörgöltem az arcomat, majd kiszálltam belőle, és a hasára élveztem, ahogy arra oly udvariasan megkért. Aztán a lába közé fúrtam a fejemet, és markoltam a farát, míg vonaglott, majd elélvezett. Utána kábé egy órán át feküdtünk egymás karjaiban, majd újra belevágtunk.

– Most hova élvezzek? – suttogtam.

– A mellemre – mondta. – Élvezz a mellemre, édes!

Úgy tettem.

Aztán, még mielőtt elpuhultam volna, gyorsan belécsusszantam még egyszer – pedig nem vagyok én Casanova típusú, kattant szexgép. Olyan volt ez, mint valami mániás szakasz vagy roham: tudtam, hogy ha abbahagyom a szeretkezést ezzel a lánnyal, rögtön rám zuhan, rám omlik a becsapódott ajtó mögötti, förtelmesen rút realitás. Dugtam hát rendületlenül.

– Most élvezz az arcomra – mondta. – Meg a számra, meg a nyakamra!

Úgy tettem. És még nem végeztem.

– Most a seggedre élvezek – mondtam.

És ekkor a kettőnk közti, néma csöndbe burkolózó térben, a mélységes alvilági birodalomban, ahova együtt léptünk be, azt kérdezte tőlem a lány:

– Bántani akarsz?

– Igen – feleltem a gondolatnál is sebesebben.

– Úgy félek! – mondta.

– Én is.

És elélveztem még egyszer, utoljára. A lány már valósággal fürdött bennem.

– Melankólia – súgta a fülembe ismét. – Mintha máris csak emlék lennél.

A színpadmester közölte, hogy pillanatokon belül megkezdjük a munkát. Beballagtunk hát, és körbeültük az összetolt asztalokat a kinyitott szövegkönyvünkkel, a frissen hegyezett ceruzánkkal, a kávénkkal és az üveg vizünkkel. A harminckilenc fős szereplőgárda csöndben várt, míg a színpadmester le-föl járkálva megmutatta a producereknek, hova üljenek. Bámultuk a nagy kocka túloldalán ülőket, és ki-ki a maga módján felmérte a terepet. Ki lesz a barátom? Ki próbál majd keresztbe tenni nekem? Efféle gondolatok jártak a fejekben, és sokan idegesen, a kiemelőt szorongatva lapozgatták a szövegüket. A díszlettervezők és a színpadmester asszisztensei foglaltak helyet utoljára. A középpontban, avagy, mondhatni, reflektorfényben pedig Virgil Smith, a szakálla és a nagy papírkupaca terpeszkedett.

Tizenhárom évesen találkoztam először „élesben” a nemzet dalnokával, avagy az avoni hattyúval. Történt, hogy egy este sokáig fönt maradtam, és megnéztem a köztévén a Lear királyt Laurence Olivier-vel. Olcsó, puritán produkció volt – az első órában majd megölt az unalom. Egy kukkot sem értettem az egészből, így rejtély maradt a számomra, hogy mire föl a nagy hűhó. De aztán valahogy elvarázsolt a darab: a három óra elröppent, és amikor peregni kezdett a stáblista, azon kaptam magam, hogy zokogok. Továbbra sem értettem Shakespeare-t, de nagyon megszerettem. Megragadott a nagy talány izgalma, vagyis az, hogy nem értek valamit, ami szemmel láthatóan egy mestermű, és ez a mestermű mintha azzal kecsegtetne, hogy a talánynak megoldása is lehet, ha valaki nagyon vágyik rá, és nagyon odafigyel. Karácsonyra megkaptam anyámtól Laurence Olivier színészmesterségről{3} írt könyvét. A vége felé Olivier kihívást intéz a fiatal nemzedékhez, mondván, hogy ő a trónon lévő uralkodó, és ha egy ifjú színész komolyan gondolja ezt a dolgot, akkor munkához lát, és leveri a fejéről a koronát, mert csak úgy odaadni nem fogja. Nos, Laurence Olivier, mint tudjuk, rég meghalt, és az aranykoronája a papírhegyekkel körülbástyázott Virgil Smith fejére került.

Kiállt elénk a hatvanas évei elején járó, borotvált fejű, de amúgy is kopaszodó rendezőnk. A csokornyakkendőt és egyedi szabású tweedzakót viselő J. C. Callahan elegáns, egyben erőteljes benyomást keltett. Rejtély volt, hogy honnan vette a félelmetes magabiztosságát ez a kábé százhatvanöt centis emberke, akinek mintha folyton könnybe akart volna lábadni a nagy, kedves, kék szeme. Úgy állt előttünk, mint egy ír Buddha. A talpa alatt – valamint a mi talpaink, asztalaink és székeink alatt – furcsa mértani alakzatokat formázó szigszalagcsíkok szabdalták a padlót vagy tízféle színben. A piros szalag az első szín díszletének elrendezését jelölte, a sárga a másodikét, a zöld a csatajelenetét és így tovább. Mintha a jövőnk térképét láttuk volna. A mélyben megbúvó Times Square pedig szinte fölénk tornyosult: őrülten villódzó fényei bepislogtak a makulátlanul tiszta ablakokon.

– Na, szóval itt vagyunk – kezdte J. C., majd tartott egy szokatlanul hosszú és feszült szünetet. – Tudom, mit vártok most mindannyian – folytatta aztán. – A szokásos „Lássunk munkához!” dumát.

Szinte meg sem rezzent beszéd közben.

– De én nem érek rá olyanokat mondani, hogy csak nyugi, ne görcsöljetek rá, és hogy ismerjük meg egymást, meg hogy oldjuk egy kicsit a hangulatot. Erre egyszerűen nincs időm.

Úgy állt ott, mint egy rezzenéstelen tekintetű, mozdulatlan oroszlán, amelynek csak a farka jár suhogva a háta mögött.

– Hat hetem van a darab előkészítésére, ezért nem akarom, hogy ne görcsöljetek, nem akarom, hogy nyugi legyen. Ma végigolvassuk a művet. Tudom, mit szoktak mondani a jó rendezők: „Ismerkedjünk a szöveggel, és ha megbotlik a nyelvetek, semmi gond, kezditek elölről.” De én nem vagyok jó rendező. Én azt mondom, hogy csak semmi nyelvbotlás, és a szöveggel már meg kellett hogy „ismerkedjetek”. Hat hét, az semmi. Ezért ma megragadjuk a darab méretes tökét, és úgy megszorongatjuk, hogy messze földön is hallják az üvöltését. Világos, amit mondok?

Tisztán, érthetően, mesterkéletlen hanghordozással beszélt.

– Kétféle Shakespeare-színrevitel van: amelyik megváltoztatja az ember életét, és amelyik egy rakás szart ér. Ennyi. Mert az a produkció, amelyik nem változtatja meg a közönség életét, elbukott.

Callahan itt hatásszünetet tartott, és körülnézett a teremben. Nem félt, és túlzottan magabiztos sem volt, csak hihetetlenül éber. Addig csak egyszer találkoztam vele, amikor egy kávé mellett megvitattuk, hogy mit szólnék Hővér szerepéhez. Mondtam neki, hogy filmszínész vagyok, hogy anyagi okokból „nem fér bele” ez a munka, és hogy nem vagyok hozzá kellően képzett. Szóval elsoroltam egy csomó kifogást, majd Callahan egy órán át beszélt arról, hogy milyen fontos „megmászni” a nagy szerepeket, megmérkőzni a múlttal, összemérni a bátorságunkat, a tartásunkat az előző nemzedékekével, törekedni arra, hogy a legjobbat hozzuk ki magunkból, és szembesülni a képességeink határával, a „plafonnal”. Addig beszélt, míg egyszer csak így szóltam: „Benne vagyok.” És ott helyben kezet ráztam vele.

– Shakespeare nem szép – folytatta most. – Nem poétikus. Shakespeare minden idők legnagyobb koponyája a színházi világban. Shakespeare természeti erő, mint a Niagara, az északi fény vagy a Grand Canyon. Shakespeare maga az élet, és az élet, mármint a nagyszabású élet, nem félénk, nem jámbor. Az élet csupa vér, húgy, verejték, sperma, hüvelyi folyás, könny, és én mindezt viszont akarom látni a színpadon.

Páran fél gőzzel elkuncogták magukat, mire Callahan:

– Ne nevessetek, így fogjuk csinálni. Azt akarom, hogy a közönség érezze a szagotokat. Ha a barátotok meghal, hallani akarom, ahogy szétloccsannak a könnycseppjeitek a padlón, ha harcoltok, érezni akarom az ereimben az adrenalint. Az erőszak hatása áramütésszerű. A harcotok olyan élethű legyen, hogy a nézők ki akarjanak menni, de – tette hozzá a szót jól megnyomva – ne sérüljön meg senki. Borotvaélen fogunk táncolni. De meg tudjuk csinálni, mert komoly mesteremberek és komoly művészek vagyunk, akik egy náluk nagyobb erőnek szentelik az életüket.

Callahan most mosolyodott el először. Síri csönd honolt a próbateremben.

– Pár röpke hónapig szerzetesek és apácák leszünk, akik csak a hivatásuknak élnek. Egyedül a szépség fog érdekelni bennünket: a szépség, azaz, definíciója szerint, a teljes őszinteség. Az lesz a dolgunk, hogy felfedezzük és ünnepeljük egymás legjobb énjét, hogy kihozzuk magunkból és a másikból a legjobbat, és odategyük a színpadra. Elültetjük, nevelgetjük, hogy kisarjadjon, aztán meghalunk.

Callahan a tőle jobbra ülő idősebb színészre pillantott – a pillantás elárulta, hogy sok-sok éve ismerik egymást. A szóban forgó színésznek, aki IV. Henrik királyt játszotta, volt pár százezer színházi díja. Ha túl sokáig néztem őt, ideges lettem, pedig nem ő volt a társulat legnagyobb csillaga (ez a titulus, mint már említettem, a Falstaffot játszó A kategóriás filmsztárnak volt fenntartva), viszont ő volt köztünk a legkiválóbb színész.

– Néhányan talán azt gondoljátok, hogy ó, hát ez azoknak szól, akik a nagy szerepeket játsszák, de hadd szögezzem le gyorsan, hogy ez nem igaz. Mi ugyanis egy társulat vagyunk. Legszívesebben fognék egy téglát, és fejbe verném magamat, amikor azt látom, hogy a „skót darabban” mindenki csak üldögél, és nézi, ahogy Cawdor thánja játssza a szerepét, meg néha felröhög egy-egy poénon, amit senki sem ért. Az ilyesmitől fizikailag rosszul vagyok. A mi célunk társulati cél: az életet akarjuk színre vinni. Shakespeare és az ő költészete vezérel majd minket, mint valami ráolvasás, de muszáj ott lennünk, jelen lennünk nekünk is, mind egy szálig. Ha mi nem hisszük el, hogy a művészet és a szépség fontos, akkor ugyan kitől várjuk, hogy elhiggye?

Csöndben ültünk a helyünkön.

– A darab úgy van kitalálva, hogy a fülnek szóljon, ne a szemnek. A szem nézhet előre, nézhet hátra, elkalandozhat, odafókuszálhat. A fül viszont mindig a jelenben él, azt hallja, ami van. A színésznek az a dolga, hogy „láthatóvá” tegye szerzőnk intencióját a hallgatóság számára. Ennek az a módja, hogy tisztán ejtünk minden szót, és mindig a sor végén veszünk levegőt, sosem a közepén. Figyeltek?

Figyeltünk.

– Mi leszünk Shakespeare hangja. Én világéletemben ezt csináltam. Ezt a darabot a minneapolisi metodista templom pincéjében vittem színre először az ifjúsági csoporttal, tizennégy évesen. Én erre születtem, úgyhogy higgyétek el, ha azt mondom: ide társulat kell! Inspirálnunk kell egymást. Amit csinálunk, az nem diákoknak való, hanem felnőtt embereknek. Ezért csinálják folyton olyan szarul. De mi, akik most itt ülünk, kaptunk egy esélyt, hogy nagyot alkossunk, és kiemelkedjünk a tömegből. Kaptunk egy esélyt, hogy a megoldás része legyünk, mint a tüzes poklokra alászálló, olvadozó hógolyó. Lesújtunk tehát erre a városra, bassza meg, mint Isten ökle, és megcsináljuk minden idők legnagyobb amerikai Shakespeare-produkcióját! Ez a célunk. És már ma hozzákezdünk. Első felvonás, első szín.

Nem moccant senki és semmi.

Kezdett összeomlani mindaz, ami addig körülvett, de egyvalami azért megmaradt nekem. Pedig ezt a valamit, ami még a birtokomban volt, nem is tartom fontosnak. Nem gondolom, hogy Szent Péter emiatt mégis bebocsát majd a mennyek kapuján – sőt, többnyire én magam is gunyorosan beszélek róla –, de tény, hogy mindig is jó színész voltam. Azaz mindig volt egy zuga a világnak, ahol a testem tudta, mi a teendője, és én mindig is beértem azzal, hogy van ez a menedékem. Most pedig nagyobb szükségem volt a szakmámra, mint valaha: az volt az én megtartó támaszom. Nem valami nagy dolog, és sokszor egyenesen kínosnak éreztem (hiszen elég kétes dolognak tűnt, hogy abban vagyok kiváló, hogy másnak adom ki magam), mégis az előadóművészi mivoltom a sziklaszilárd talapzat, amelyen az önértékelésem nyugszik. Mindig is hálát adtam a sorsnak életem nagy szerelméért, a színészetért, hiszen semmit sem tettem azért, hogy kiérdemeljem ezt a szerelmet, és azért is vajmi keveset dolgoztam, hogy fenntartsam, tápláljam. Ajándékba kaptam a színészi tehetségemet, és azáltal, hogy ez az ajándék a zsebemben volt, mindig is szerencsésnek tartottam magam. A harcias kis ír rendezőnek sem kellett volna ennyit beszélnie ahhoz, hogy felspannoljon, hiszen már a második mondatánál kettétört a kezemben a ceruza. Alig vártam, hogy játszhassak. Tudtam, hogy ha jól sikerül, kicibálhatom a büszkeségemet a mélységes mély, koromsötét, barlangszerű kútból, amelybe belezuhant. Ez lehet az egyetlen dolog az életemben, amit nem cseszek el.

J. C. Callahan leült, és körbehordozta tekintetét a tágas próbatermünkben, mintha sorra a szemébe nézne mindenkinek. Aztán összecsukta a szövegkönyvét, és lehunyta a szemét, mint aki mindjárt alászáll az álmok birodalmába. Virgil Smith a terebélyes, ősz szakállával és a mániákusan aláhuzigált szövegkönyve gyűrött lapjaival babrált. A Király is kinyitotta a magáét, és az ujjait alig-alig mozgatva megkereste, hogy mikor jön ő. Ezekiel kortyolt a kávéjából, és lecsekkolta a feleségemet játszó ifjú vöröskét, aki éppen ajakfényt kent a szájára. Még mindig teljes volt a csönd.

Velem szemben a Henrik herceget játszó színész ült. Az évek során vagy ezerszer találkoztunk meghallgatásokon, premiereken. Egyidősek vagyunk, és a testalkatunk is hasonló. Ő szerény, szorgos életpályát tudhat maga mögött: Juilliard, London, Broadway. A castingosok folyton ugyanarra a szerepre néztek ki minket. Ő már nyert egy Obie-díjat, és kétszer is jelölték Tonyra, mégis szegény volt, mint a templom egere. Én pedig kőgazdag voltam, és komplett hülyét csináltam magamból a világ bulvársajtójában.

Rámosolyogtam a fickóra, és ő visszamosolygott. Aztán megszólalt a színpadmester:

– IV. Henrik király, I. és II. rész. Írta: William Shakespeare…

Kezdetét vette az olvasópróba. Miközben Hővér, a harcos sorait deklamáltam, mintha lágy szellő fújta volna ki a belső szerveimet perzselő, fizikai fájdalmat okozó dühöt. A gyomrom mindvégig görcsben rángott, de enyhítette kínjaimat a sorjázó szavak ritmusa. Gondolatok nélkül potyogtak ki a számon a hosszú monológok. A dráma ritmusa átjárta a bensőmet, és hűs vízként nyaldosta az égő gyomromban felgyülemlett indulatot. Ha ugyanis egy előadás jól megy, akkor nincs gondolat, nincs álmélkodás, hogy te milyen jól játszol (hiszen te nem is vagy), és nem is emlékszel rá, hogy jól ment-e a dolog, vagy rosszul. Ilyenkor nincs értékelő, ítélkező elméd. A jeleneteim után éberen füleltem, és figyeltem a többieket, de gondolatom, véleményem továbbra sem volt. Aztán egyszer csak, mintha tiszta tudattal hallucinálnék, ismét beléptem a darabba. Néha egy-egy kollégám idegessége, szeme csillanása, félszeg kézmozdulata kis híján megtörte a varázst, máskor pedig én kalandoztam el, mert tudatosult bennem, hogy rám szegeződik a rendező kőkemény, rezzenéstelen tekintete. Ilyenkor egy pillanatra érzékeltem a „való” világot, de hamar magával sodort a szöveg ritmusa. Úgy szaladt el az első két és fél óra, mint a metrószerelvény, amely elfelejtett megállni.

A haláljelenethez értünk. Amikor habzó szájjal felszólítottam Henrik herceget, hogy nézzen szembe a sorsával, erőt adott a shakespeare-i nyelvezetből áradó hév. Feltöltődtem energiával, és éreztem, hogy forr bennem a gyűlölet. Életemben először fogtam fel, hogy a féktelen, tébolyult indulattól jól is érezheti magát az ember. Kristálytiszta, egyértelmű, kételytől, vívódástól mentes állapot volt ez. Szőröstül-bőröstül beszippantott a színdarab metaforikus világa, és ösztönösen értettem, éreztem a szöveget. Akkor és ott megszűnt létezni a Mercury Hotel, a válás, a gyerekek, a szégyen. Csak a mű gondolatvilága, ritmusa, nyelvezete létezett, méghozzá együtt, egyszerre, és én is együtt, egyszerre lélegeztem a művel.

A külvilág rendszerint a színész életének legbanálisabb, legfelszínesebb aspektusait ünnepli, amolyan plasztikisten státuszba emelve a személyiségét, pedig a színjátszás öröme valójában a személyiség hiányából fakad. Azáltal, hogy magadra öltöd és belakod egy másik ember életének kellékeit – a származását, a hátterét, az akcentusát, az öltözetét –, rádöbbensz, hogy a saját személyiséged minden ízében képlékeny, alakítható. Rádöbbensz, hogy meg tudod csinálni, amit kell, bele tudsz bújni a másik bőrébe – de te akkor is te vagy. Ez a megállapítás, a maga szerény módján, roppant jelentősnek és mély értelműnek hat, hiszen szemlélteti, hogy mennyire nem természettől adódó, lényegi dolog mindaz, amire rá szoktunk mutatni: ez az identitás. Ugyanis te sokkal rejtélyesebb vagy annál, hogy csak a vicces, indulatos, sebzett lelkű embert lássák benned, aki Marlborót szív, vagy presbiteriánus vagy nigériai vagy playboy vagy Real Madrid-drukker. Mindez csak az öntet a salátán. Még szép, hogy jó érzés volt játszani, hiszen a darabban lehetségesnek tűnt, hogy engem nem a házasságtörésem, a szeretetlen szüleim, a hazugságaim határoznak meg, és nem is az, hogy apaként megbuktam. Igen, lehetségesnek éreztem, hogy valami más határozzon meg.

Ifjabb éveimben, profi színészi pályám kezdetén minden vágyam az volt, hogy „igaz” és „valódi” legyek, most viszont, túl a harmincon, már nem voltam biztos benne, hogy mit is jelent ez egyáltalán. Egyszer visszadobtam egy fantasztikus szerepet, mert úgy éreztem, hogy hamisan csengene, ha brit akcentussal beszélnék – mintha a „természetes” hangomon való szövegmondás nem lenne mesterkélt, affektált dolog! Mintha lenne rajtam bármi, ami nem affektált, beleértve a lezser fésületlenséget, a régi farmert és az agyonhordott, viseltes pólót, vagyis azt, hogy ügyesen keltem olyan ember benyomását, aki nem ad a „megjelenésére”. És mindez bizony valódi – igen, az affektáltság nagyon is valódi. Annak idején egy dadogó, tizenhét éves fiatalkorú bűnözőt alakítva törtem be a film világába, és mindenki azt hitte, hogy az a fiú én vagyok. Pedig az – úgymond – igazi énem nyilván a színész volt, aki sokat gyakorolta a dadogást, és kisminkelték a szerephez, amelyből utána szépen kisétált. Az is az igazi énem volt, akit kirúgtak a drámasuliból, mert ellógott egy csomó hangképzéstan- és beszédtanórát. Később, amikor Csehov Sirályának filmfeldolgozásában játszottam, a film rajongói nemegyszer odajöttek hozzám, és puszival fejezték ki hálájukat, amiért igazából nem lőttem főbe magam. Hamar megtanultam, hogy micsoda ereje, sőt, mondhatni, nukleáris energiája van a csalásnak, amely a történetmondás óhatatlan velejárója.

{1}  A IV. Henrik király I. és II. részéből származó idézeteket Lévay József fordításában közöljük. (A ford.)

{2} Utalás Ádám szavaira az Ahogy tetszikből: „Mert vérembe ifjan én nem kevertem / Forró és lázító italokat.” (II. felvonás, 3. szín. Szabó Lőrinc fordítása.)

{3} Az említett mű Laurence Olivier On Acting című alkotása. A műnek ez idáig nem jelent meg magyar fordítása. (A szerk.)