Elly Griffiths

A Janus-kő

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Az unokahúgaimnak és unokaöcséimnek:
Francescának, Williamnek,
Robertnek, Charlotte-nak és Eleanornak

Június 1.

Carna ünnepe

A ház várakozik. Tudja. Amikor tegnap áldozatot mutattam be, a belek feketék voltak. Minden éjszakába fordult. Odakint tavasz van, de a házban hideg honol, mindenre ráborul a kétségbeesés leple.

Átkozottak vagyunk. Ez már nem ház, hanem egy sír. A madarak már nem dalolnak a kertben, de még a napfény sem mer áthatolni az ablakon. Senki sem tudja, hogyan lehetne feloldani az átkot. Megadták magukat, és csak fekszenek, mintha a halált várnák. De én tudom, és a ház is tudja.

Már csak a vér menthet meg minket.

1

Enyhe szellő simít végig a dombtetőt borító magas füvön. Közelről a táj hétköznapinak tűnik, hanga és silány legelők alkotják, a földből itt-ott kiáll egy fehér kő, mint valami útjelző tábla oszlopa. De ha madártávlatból néznénk le a nem túl figyelemre méltó dombokra, kör alakú földsáncokat látnánk, és a zöldtől-barnától elütő, sötétebb négyszögeket, egyértelmű jeleit annak, hogy ezt a földet már sokan, nagyon sokan lakták előttünk.

Ruth Galloway lassan sétál fel a dombra, neki nincs szüksége sasszemre, hogy tudja: ez egy jelentőségteljes régészeti lelőhely. A kollégái az egyetemről már napok óta ásnak itt, és nemcsak egy római villa, hanem korábbi, bronzkori és vaskori települések nyomait is megtalálták.

Ruth már korábban szerette volna meglátogatni a helyszínt, de mostanáig elfoglalt volt, szemináriumi dolgozatokat javított, és készült a szemeszter végére. Május van, édeskés illat, rengeteg pollen és az eső illata száll a levegőben. Megáll, hogy levegőhöz jusson, és hogy élvezhesse a kintlétet ezen a tavaszi délutánon. Az év eléggé sötét volt eddig, de azért nem hiányoztak váratlan jó fordulatok sem. Kiélvezi, hogy megállhat egy kicsit, és érezheti a napfényt az arcán.

– Ruth!

Megfordul, és egy férfit lát közelíteni. Farmert visel, és a munkában bepiszkolódott inget, szinte tudomást sem vesz a dombról, hosszú léptei egyenletesek. Magas és vékony, a haja sötét és göndör, a halántékán őszül. Dr. Max Grey régész, a római kori Britannia szakértője a Sussexi Egyetemen, és pár hónapja tartott előadást náluk, az Észak-norfolki Egyetemen.

– Örülök, hogy eljött – mondja a férfi, úgy néz ki, őszintén. Üdítő változatosság a legtöbb régészhez képest, akik utálják egy másik szakértő jelenlétét a terepükön. Márpedig Ruth elismert szakértő: a csontok, a bomlás és a halál szakértője, az igazságügyi régészet specializáció vezetője.

– Leástak egészen az alapokig? – kérdezi Ruth, miközben követi kollégáját a domb tetejére.

Idefönt már hidegebb van, valahol a magasban egy pacsirta dalol.

– Igen, azt hiszem – válaszolja Grey, és az előttük húzódó, szép szabályosan kiásott árokra mutat, melynek falában félúton szürke kő látható. – Azt hiszem, találtunk valamit, ami igazán érdekelni fogja.

Nem is kell folytatnia, Ruth tudja, miről van szó.

– Csontokat.

Harry Nelson nyomozó főfelügyelő kiabál. Bár eléggé hirtelen haragú a munkában (otthon a feleségével és a lányaival olyan, mint egy doromboló kiscica), általában nem egy ordítozós fajta. Inkább morcosan parancsokat oszt, általában futtában a következő feladat felé. A gyors döntések rövid türelmű embere ő. Cselekedni szeret: bűnözőket elkapni, gyanúsítottakat kihallgatni, túl gyorsan vezetni és túl sokat enni. Nem szereti az értekezleteket, az értelmetlen megbeszéléseket, se megfogadni mások tanácsát. De amit mindenekfelett ki nem állhat, az az, amikor egy szép tavaszi napon az irodájában kell ülnie, és az új számítógépét kell győzködnie, hogy álljon már szóba vele. Ezért a kiabálás.

– Leah! – bömböli.

Leah, Nelson adminisztrátor-asszisztense (vagy titkárnője, ahogy Nelson szereti hívni), óvatosan belép a szobába. Törékeny, fekete hajú, sötét bőrű, huszonöt éves lány, akiért a fiatalabb rendőrtisztek odavannak. Nelson viszont főleg kávéforrásként tekint rá, és a napról napra újabb és szeszélyesebb technológiai vívmányok tolmácsolójaként.

– Leah, már megint elsötétült a képernyő – panaszolja.

– Kikapcsolta? – kérdezi Leah.

Nelsonnak szokása volt, hogy idegességében kihúzogatott vezetékeket, egyszer még áramszünetet is okozott az egész második emeleten.

– Nem. Vagyis talán egyszer-kétszer.

Leah lebukik az íróasztal alá, hogy ellenőrizze, minden jól van-e összekötve.

– Nekem úgy tűnik, rendben van – mondja. – Nyomjon le egy billentyűt.

– Melyiket?

– Lepjen meg.

Nelson rácsap a szóköz-billentyűre, és a számítógép csodálatos módon életre kel, majd szinte gúnyosan azt mondja: „Jó napot, Nelson nyomozó főfelügyelő!”

– Baszódj meg – válaszolja neki Nelson, és az egér után nyúl.

– Hogy mondja? – Leah szemöldöke felszökik a homlokára.

– Nem maga – mondja Nelson. – Ez az izé. Ha csevegni akarok, majd szólok.

– Gondolom, be van programozva, hogy köszönjön – mondja Leah egyenletes hangon. – Az enyém egy kis dallamot játszik.

– Jézus szíve…

– Whitcliffe kapitány azt mondja, mindenkinek meg kell barátkoznia az új számítógépekkel. Ma négykor lesz egy gyorstalpaló.

– Dolgom van – mormog Nelson úgy, hogy fel se néz. – Át kell mennem Swaffhambe egy eset kapcsán.

– Nem ott van valami ásatás? Római kori maradványokat keresnek. Láttam múltkor az Időutazó csapatban – mondja Leah.

Háttal áll Nelsonnak, aktákat rendezget a polcokon, így nem látja, hogy hirtelen érdeklődés jelenik meg a nyomozó arcán.

– Ásatás? Régészek?

– Igen – válaszolja Leah, és megfordul. – Egy egész római kori települést találtak ott, úgy gondolják.

Nelson most odahajol a számítógép monitorjához.

– Sok régész dolgozik arrafele, igaz?

– Igen. A nagybátyámé a helyi kocsma, a Főnix. Azt mondja, ott vannak minden este. Meg kellett dupláznia az almaborrendelését azóta.

– Jellemző – morogja Nelson. Éppen el tudja képzelni, hogy a régészek almabort isznak, de az igazi férfiak itala a sör. Persze ha régészlányok, az már egészen más…

– Lehet, hogy megnézem azt az ásatást visszafele – mondja.

– Érdekli a történelem? – kérdezi Leah kétkedve.

– Engem? Igen, lenyűgöz. Ki nem hagynám a Tudorok egyetlen epizódját sem.

– Akkor beszállhatna a kocsmakvízcsapatunkba.

– Ahhoz túl izgulós vagyok – mondja Nelson egykedvűen, s közben egy ujjal begépeli a jelszavát: Nelson1. Szereti az egyértelműséget. – Megkérhetem valamire, kedves? Csinálna nekünk egy kávét?

Swaffham csinos mezőváros, az a fajta, amin Nelson minden nap áthajt, és fel se tűnik neki. Pár mérfölddel kijjebb az ember már a vidék szívében van: derékig érő fűvel borított mezőket lát, az úton ballagó teheneket és egy unott kinézetű pásztorfiút, aki quadon ülve hajtja őket. Nelson pillanatok alatt eltéved, és már majdnem feladja, amikor eszébe jut megkérdezni a tunya ifjút, hogy merre van a Főnix. A kocsma mindig biztos pont Norfolkban. Mint kiderül, egész közel van, így Nelson visszafordul kocsijával a sárban, aztán bekanyarodik egy mellékútra, ami inkább csak egy csapás, és nemsokára ott is van, egy alacsony, nádfedeles épület egy magas, füves töltéssel szemben. Nelson leparkol a kocsma előtt, és bár magának sem akarja elismerni, izgatott lesz, amikor megpillant egy ütött-kopott piros Renault-t az út túloldalán, egy domb alján. Nem találkoztunk már egy ideje, ennyi az egész, jó lesz újra beszélni, gondolja.

Fogalma sincs, merre lehet az ásatás, de úgy sejti, a töltés tetejéről többet lát majd. Szép ez az este, az árnyak hosszan nyúlnak el a fűben, a levegő balzsamos. De Nelson nem vesz tudomást a környezetéről, a sivár tengerpartra gondol, holttestekre, melyeket elragad és kisodor a tengerre a könyörtelen árapály, arra, ahogy megismerte Ruth Gallowayt. Ő volt az igazságügyi régész, akit segítségül hívtak, amikor csontokra bukkantak a Szikes-lápon, Észak-Norfolk tengerpartjának egy kietlen részén. Bár azokról a csontokról kiderült, hogy több mint kétezer évesek, Ruth rövidesen részese lett egy sokkal aktuálisabb nyomozásnak, ami egy elrabolt és valószínűleg meggyilkolt ötéves kislány után folyt. Azt az ügyet három hónappal ezelőtt lezárták, azóta nem látta Rutht.

A domb tetejéről csak még több dombot lát, semmi érdekeset, bár a távolban mintha valami földmunkák folynának. Két emberalakot vesz észre, ahogy egy ívelt földsánc tetején sétálnak. Az egyikük egy barna hajú nő, bő, sötét színű ruhában, a másik egy magas férfi, sáros farmerben. Biztosan ez is almabort iszik.

– Ruth! – kiáltja meg Nelson.

A nő feléje, a hang irányába fordul, mosolyog, ahogy észreveszi őt. Kimondottan szép mosolya van, de ezt valószínűleg sosem mondaná meg neki.

– Nelson!

És jól is néz ki, gondolja a nyomozó, csillog a szeme, az arca rózsás a testmozgástól. De fogyni nem fogyott, és Nelson úgy érzi, csalódott is lenne, ha így történt volna.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezi Ruth.

Nem csókolják meg egymást, még csak kezet sem fognak, de széles mosollyal néznek egymásra.

– Itt jártam a közelben egy ügy kapcsán. Hallottam, hogy itt ásatás zajlik.

– Csak nem az Időutazó csapatot nézed már te is?

– Az a kedvenc műsorom!

Ruth szkeptikusan mosolyog, majd bemutatja a kísérőjét.

– Ő doktor Max Grey a Sussexi Egyetemről. Ő vezeti az ásatást. Max, az úr Nelson nyomozó főfelügyelő.

A férfi meglepetten néz. Nelson maga is érzi, hogy a titulus idegenül hangzott az aranyló naplementében.

– Történnek bűncselekmények, még ilyen helyeken is – mondja Nelson halkan Max Greynek. A tudósok valahogy sosem rajonganak a rendőrökért.

De Grey elmosolyodik.

– Érdekli a régészet, nyomozó úr?

– Bizonyos esetekben – mondja Nelson óvatosan. – Ruth… Doktor Galloway… és én nemrég közösen dolgoztunk egy ügyön.

– A Szikes-lápon történtekről van szó? – kérdezi Max nagyra nyílt szemekkel.

– Igen – mondja Ruth kurtán. – Nelson nyomozó azért vette fel velem a kapcsolatot, mert csontokat találtak a lápon.

– Mire kiderült, hogy kőkorszakiak voltak az átkozottak – mondja Nelson.

– Vaskoriak – javítja ki Ruth ösztönösen. – Ami azt illeti, Harry, Max is talált ma emberi maradványokat.

– Vaskoriakat? – kérdezi Nelson.

– Római koriakat, úgy gondoljuk. Egy ház fala alá temették őket. Gyere, nézd meg.

Ruth mutatja az utat, oldalazva leereszkednek a sáncról a gödrök, árkok felé. Közelebbről szemlélve Nelson látja, hogy a terület tele van ezekkel a buckákkal és dombokkal, némelyik ívelt, némelyik csak áll egymagában, mint egy nagy vakondtúrás.

– Mi ez a sok hupli? – kérdezi Nelson Max Greytől.

– Úgy gondoljuk, védfalak lehettek – válaszolja Max, és felragyog az arca, ahogy az a régészekkel szokott lenni, amikor készülnek halálra untatni az embert. – Tudja, úgy véljük, hogy egy egész település volt itt, elég közel vagyunk a régi római úthoz, de a felszínen az egyetlen jelek a barna sávok a fűben, a növényzet változása, ilyesmik.

Nelson visszanéz a lágy ívű töltésre. El is tudja képzelni, hogy fal volt valamikor, de a többi csak fűnek tűnik neki.

– És ez az emberi csontváz, azt mondja, hogy egy fal alatt van?

– Igen. Ástunk egy kutatóárkot, és ott is volt. Úgy gondoljuk, hogy egy villa fala volt, mégpedig úgy fest, egy meglehetősen nagy villáé.

– Furcsa, hogy épp egy fal alatt találnak csontokat – mondja Nelson.

– Lehetett építőáldozat – mondja Max.

– Az micsoda?

– A kelták és néha a rómaiak is embereket temettek falak és bejáratok alá felajánlás gyanánt Janus és Terminus isteneknek.

– Terminus?

– A határok istene.

– Hozzá imádkozom, valahányszor a Heathrow-n járok. És a másik?

– Janus, a kapuk és ajtók istene.

– Szóval megöltek embereket és a házuk alá temették őket? Fura egy szokás.

– Nem tudjuk, hogy megölték-e őket, vagy máshol meghaltakat temettek ide – mondja Max higgadtan –, de gyakran gyerekek maradványairól van szó.

– Jézusom!

Eljutottak a befedett árokhoz. Ruth felemeli a kék ponyvát, és letérdepel az árok szélén. Nelson leguggol mellé. Egy gondosan megnyitott, téglalap alakú gödröt lát (gyakran azt kívánja, bárcsak a helyszínelői is olyan alaposak lennének, mint a régészek), az oldalai precízen, egyenesen vannak megásva. Úgy egy méter mély, Nelson tisztán látja benne a talajrétegek metszetét, a humusz alatt agyag, majd mészkő következik, az alatt pedig apróbb kövek szürke rétege húzódik. A kövek mellett egy mélyebb gödör, melynek mélyén ott fehérlik valami.

– Nem ástátok ki? – kérdezi Nelson.

– Nem – feleli Ruth. – Fel kell jegyeznünk és le kell rajzolnunk a sírt és a csontvázat, hogy megérthessük a kontextusát. Nagyon fontos lehet a csontváz tájolása. Komoly jelentőséggel bírhat például, ha kelet felé néz.

– Az atyák annak idején azt mondták nekünk, hogy lábbal keletnek aludjunk – mondja Nelson felidézve egy régi emléket –, hogy ha éjszaka meghalnánk, besétálhassunk a mennyországba.

– Érdekes maradványa egy babonának – mondja Ruth hűvösen, mire Nelsonnak eszébe jut, hogy Galloway tanárnőtől elég messze áll a vallás. Ruth még hozzáteszi: – A templomok majdnem mindig kelet–nyugati tájolásúak, sosem észak– déliek.

– Ezt észben tartom.

– És néha a sírokban a férfiak nyugatnak, a nők keletnek néznek – szól közbe Max.

– Elég szexistán hangzik – mondja Nelson kihúzva magát.

– És te sosem vagy szexista – mondja Ruth.

– Soha. Nemrég voltam egy tanfolyamon, ami a rendőrségen belüli nemi szerepek újradefiniálásáról szólt.

– – És milyen volt?

Kalap szar. Ebédidőben eljöttem.

Ruth nevet, és Max, aki eddig rosszallóan nézett, most szintén elmosolyodik, s közben felváltva néz Ruthra és Nelsonra. Itt alighanem valami többről van szó, mint eredetileg gondolta.

– Lemegyünk a Főnixbe, megyünk megiszunk ott valamit – mondja Ruth. – Velünk tartasz?

– Nem lehet – mondja Nelson sajnálkozva. – Még dolgom van ma este.

– Micsoda?

– Egy jótékonysági bál lesz a fesztivál finanszírozására. A kastélyban tartják. Szmoking meg minden. Michelle mindenáron el akart menni.

– Hát igen, így élnek a gazdagok – mondja Ruth.

Nelson válaszul csak mordul egyet. Rosszabbat el sem tud képzelni, mint szmokingban parádézni egy rakás sznob majom társaságában. De nem csak a felesége, a főnöke, Gerry Whitcliffe is ragaszkodott hozzá, hogy ott legyen.

– Ez pont az a fajta PR, amire a rendőrségnek szüksége van – mondta a kapitány, ügyelve rá, hogy ne mondja ki: pont amiatt van szüksége a rendőrségnek jó PR-ra, ahogy Nelson kezelte a Szikes-láp-ügyet.

Píár! Jézus szíve!

– Kár – mondja Max lazán, és a kezét Ruth vállára teszi. – Talán majd máskor.

Nelson nézi, ahogy távolodnak. A Főnix terasza kezd megtelni kora esti vendégekkel. Nevetés hallatszik, és az összekoccanó poharak hangja. Nagyon reméli, hogy Leah bácsikája kifogyott az almaborból.

2

Ruth lassan halad a kocsijával az A47-esen King’s Lynn felé. Már elmúlt nyolc óra, a kocsisor mégis végtelennek tűnik. Hová tarthat ez a rengeteg ember, gondolja, miközben türelmetlenül dobol a kormánykeréken, és kinéz a kamionok, személykocsik, lakóautók és kisbuszok áradatára. Még nincs vakáció és már túl késő van ahhoz, hogy a gyerekeiket az iskolából fuvarozók vagy ingázók legyenek. Mit csinál itt ez a rengeteg ember, miért tartanak Nardborough, Marham és West Winch felé? Miért estek csapdába a pokolnak épp ezen a körén? Egy ideje már egy jókora BMW mögött halad, aminek a hátsó ablakában két, bizonyára drága lovaglósisak van. Kezdi utálni ezt a BMW-s családot, a Longleat szafaripark matricáját, egyedi rendszámot (SH3LLY-40) és hogy hétvégente lovagolni járnak. Le merné fogadni, hogy nem is szeretik a lovakat. Ruth London külvárosában nevelkedett, és még soha nem ült lovon, de titokban nagyon szereti a pónikról szóló könyveket. Arra is fogadni merne, hogy Shelly a negyvenedik születésnapjára kapta a kocsit karibi nyaralással és egy különleges botoxkezeléssel együtt. Ruth két hónap múlva lesz negyvenéves.

Jólesett az a pár ital a kocsmában, akkor is, ha csak narancslevet ivott. Max nagyon érdekes dolgokat mesélt a római temetkezési szokásokról. Azt mondta, olyan civilizáltnak látjuk őket, szemben a felháborító, barbár vaskori szokásokkal, de számos bizonyíték van rá, hogy büntetésből meggyaláztak holttesteket, rituális gyilkosságokat, sőt, csecsemőgyilkosságokat hajtottak végre. Például St. Albansban tíz éve megtalálták a koponyáját egy fiúnak, akit előbb halálra vertek, majd lefejeztek. A kenti Springfieldben egy római templom mind a négy sarkában két-két csecsemő maradványaira bukkantak, ők építőáldozatok voltak. Ruth megborzong, és egy kézzel finoman végigsimítja a hasát.

Max jó társaság volt a halálról és kivégzésekről szóló történetei ellenére is. Norfolkban nevelkedett, és egyértelműen imádja ezt a vidéket. Ruth mesélt neki az otthonáról az észak-norfolki partvidéken, az egyenest Szibériából érkező szélről és a lápról, ahol lilán virágzik a tengeri levendula. Szívesen megnézném egy nap, mondta Max, mire Ruth azt felelte, hogy az klassz lenne, de aztán már egyikük sem mondott semmit. De Ruth beleegyezett, hogy a következő héten kimegy megnézni az ásatást. Max egy egész csapatot hoz majd fel Sussexből, kint táboroznak a terepen, és egész májusban-júniusban dolgoznak. Ruth nosztalgiát érez a nyári régésztáborok iránt, a szakmai barátság, a tábortűz körüli éneklés és füvezés, a megerőltető munkával töltött napok iránt. Az, hogy nincs rendes vécé és zuhanyzó, nem is hiányozna neki, ahhoz túl öreg már.

Hála istennek, SH3LLY-40 lefordult balra, és Ruth most már látja a Snettishamet és Hunstantont jelző táblákat. Már majdnem otthon van. A Radio 4-en valaki a veszteségről beszél: „Mindennek megvan a maga ideje.” Ruth szereti a Radio 4-et, de mindennek van határa. Inkább benyom egy kazettát (a régi kocsiban még magnó van CD-lejátszó helyett), és megszólal Bruce Springsteen szívből jövő, nagyon amerikai énekhangja. Ruth imádja Springsteent és mindent, amit megénekelt, az országutat, a halálra ítélt szerelmet, a rossz időket megélt, Bobby Jean nevű barátokat, és senki sem tudja elvenni a kedvét tőle. Feltekeri a hangerőt.

Ruth az út fölé behajló fák alatt halad, a padka mentén sűrűn nő az erdei turbolya. Tudja, hogy egy pillanat múlva szinte varázsütésre eltűnnek a fák, és megjelenik előtte a tenger. Nem tudja megunni ezt a pillanatot, amikor a horizont hirtelen a végtelenbe vész, a kékből fehér, majd aranyszín lesz. Felgyorsít, amikor eléri a lakókocsiparkot, ami a hazaútja végső szakaszát jelöli, aztán megáll, és kiszáll a kocsiból, hagyja, hogy a tengeri szél belekapjon a hajába.

Előtte húzódnak a homokdűnék, melyeknek fantasztikus formát kölcsönzött a szél. Apály van, így a tenger alig látszik, csak egy kék vonal a szürke homok felett. Sirályok vijjognak a magasban, és egy szörfös piros vitorlája úszik el csendesen a messzeségben.

Egyik pillanatról a másikra Ruth előregörnyed, és vadul hányni kezd.

A norwichi várkastély, ez a viktoriánus cukormázzal bevont középkori erődítmény napjainkban múzeum. Nelson járt már itt többször is a lányaival. Imádták a tömlöcöt, jól emlékszik, Laurának pedig a teáskanna-gyűjtemény volt még a szíve csücske. De már évek óta nem volt itt, és miközben Michelle-lel, a feleségével felfelé haladnak a kanyargó, kivilágított és címeres lobogókkal díszített ösvényen, a legrosszabbtól kezd tartani. A félelme beigazolódik, amikor szolgálónők fogadják őket. A meghívón nem szerepelt, hogy jelmez kötelező, de ezek a lányok nyilvánvalóan beöltöztek a mély kivágású, középkorias ruhákba, a fejükön fodros főkötőt viselnek. Tálcán pezsgőt kínálnak, és Nelson elveszi a legtelibb poharat, amit Michelle észre is vesz.

– Biztos voltam benne, hogy azt veszed el – jegyzi meg, miközben ő maga egy pohár narancslevet választ.

– Szükségem lesz az alkoholra, hogy kibírjam ezt az estét – mondja Nelson, miközben odasétálnak a nagy, súlyos faajtóhoz. – Nem mondtad, hogy ez egy jelmezbál.

– Mert nem az.

Michelle ezüstszínű miniruhát visel, ami határozottan nem középkori. Nelson úgy gondolja, nem ártott volna neki még egy kis anyag, egy uszály vagy krinolin, vagy mit viseltek a nők akkoriban. De a felesége nagyon jól néz ki, azt el kell ismernie.

Belépnek a kör alakú fogadóterembe, ahol még több pezsgő várja őket, valaki lanton játszik, és ami még zavarba ejtőbb, egy udvari bolond is fellép. Nelson hátrálni kezd.

– Menj tovább – mondja Michelle, és tolni kezdi hátulról.

– Az ott egy férfi harisnyanadrágban!

– És? Nem fog megölni.