B R I A N S T A V E L E Y
E G Y É B M Ű V E I :

A császár pengéi

A tűz kegyelme

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Staveley: The Last Mortal Bond

Tor Books, New York, 2016

Fordította: Sziklai István

Borítógrafika: Tikos Péter

Térkép: Isaac Stewart

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2016 by Brian Staveley

Map copyright © 2016 by Isaac Stewart

Cover illustration copyright © Tikos Péter, 2017

Hungarian translation © Sziklai István, 2017

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Keinheincz Csilla

Barátaimnak: akik lassabbak a Kettraloknál, hangosabbak a shineknél, felületesebbek a csestriimeknél, ám valahogy mégis ők ihlették mindet.

ELŐHANG

A kutyák közeledtek.

Axta behunyta a szemét, az egyre szorosabbra húzódó hangok csomóját szétbontotta különálló csaholásokra: három tucat állatot hallott alig negyed mérföldről. Fejben végigvette az irányokat – mind a félszázat, és összevetette a bemagolt térképet a hangok terjedésének lefektetett szabályaival.

– Bekapták a csalit – közölte. – Négy csoportra válnak szét. – Arrafelé mutatott, amerről érkeztek, a széthasadt sziklák, combig érő páfrányok és hatalmas, rothadó, mohos fenyőtörzsek felé. – Ott és ott. Meg ott és ott.

Sos oda sem nézett. Tekintetét a fák között látszó nyiladékra szegezte, ahol csillogó torony szelte ketté az eget. Ha Axta csalija jól működik, akkor alig negyven ember őrzi már csak a torony alját, negyven halandó férfi és nő, rajtuk túl pedig, valahol abban a felfoghatatlan régiségben, halandó testbe börtönzött isteneik.

A fejük feletti ágakon egy szajkó trillázott négy harsány hangot az ég felé, aztán elhallgatott.

Axta lekapta válláról az íját, elővette néhány megmaradt nyilát.

Ha előre tudta volna, hogy mire kerül itt sor, ha tudta volna, hogy az emberek istenei ezen a helyen, egy időben fognak összegyűlni, akkor jobb, erősebb csapdát állított volna. De persze nem tudta. Ő és Sos – akik egy teljesen más küldetésben jártak – véletlenül botlottak bele a karavánba. Nem maradt idejük visszamenni, hogy idehozzák a megmaradt csestriimek gyengécske seregét. Még csak több nyíl elkészítésére sem maradt idejük.

– Fedezem a támadásodat – közölte a nő. – De nekik is vannak íjaik.

Sos bólintott.

– Én oda megyek, ahova a nyilak nem juthatnak el.

Az állítás valószínűtlennek tűnt, de Axta látta már korábban is, amint megteszi. Ő volt a jobb nyomolvasó, a jobb hadvezér, jobban játszott a kövekkel, de senki sem ismerte ki magát jobban a csaták labirintusában Sosnál. Egymaga ölte le a Palian Quar-i emberi helyőrséget. Az Első Fenyőknél egész télen át dühöngő csatában ő tartotta össze a csestriim had teljes nyugati szárnyát, fatörzseken és árnyékokon suhant át, nap nap után aprítva fel emberi ellenfeleit, míg azok meg nem törtek, és el nem menekültek. A férfi úgy harcolt, akár egy térképész, saját tökéletes földabroszát követve a vakok, értetlenek és eltévedtek világában.

Most előhúzta ikerpengéit a tokjaikból.

Axta szemügyre vette a holdfényes ívelt pengéket.

A csestriimek között egyedülálló módon, Sos nevet adott a fegyvereinek: az egyik kardját Tisztánlátásnak nevezte el, a másikat Kételynek. A nő látta, ahogy egyszer három nevariim ellen állt ki, több ezer évvel ezelőtt: ugyanezeket a pengéket forgatta akkor is.

– Hogyan különbözteted meg őket? – kérdezte. A fegyverek egyformának tűntek.

– Az egyik nehezebb, a másik élesebb.

Néhány lábbal odább egy lepke szállt le az egyik páfrány csipkézett levelére, megrebbentve indigószínű szárnyát. Axta egy évszázadon át tanulmányozta a pillangókat, több ezer évvel ezelőtt. Ez a faj nem szerepelt a katalógusában.

– Melyik penge melyik? – fordult a figyelme ismét a harcosra.

– Még nem döntöttem el.

– Furcsa, hogy engeded, hogy ezek a nevek ennyire elszaladjanak a világtól.

Sos vállat vont.

– A nyelv már csak ilyen.

Axta elméje egyik részét elkülönítette, hogy végiggondolja ezt az állítást. Ha több idejük lett volna, tovább faggatózott volna erről Sosnál, de nem volt több idejük. A kutyák csaholásán túl már hallotta a pengével felfegyverzett férfiakat. Visszafordult a toronyhoz.

– Ha ma megöljük az isteneiket, győzünk. Tan’is hisz ebben. Ha kimetsszük őket ebből a világból, azzal kivágjuk a gyermekeinket megfertőző rontást.

Sos bólintott.

A pillangó szárnyait rezegtetve felröppent.

– Mihez kezdesz majd – kérdezte a nő –, ha nem lesz több háború?

A kardforgató, hiába a sok-sok év, nem gyűjtötte listába a lepkéket.

– Felkészülök.

– Mire?

– A következő háborúra.

Axta oldalra döntötte a fejét, azon tűnődve, hogy is nem számított erre az egyszerű érvre.

– Ha ma itt legyőzzük őket, az emberek kihalnak.

Sos úgy nézett le a kezében tartott ősi pengékre, mintha furcsának találná őket, mintha ismeretlen eredetű régiségek volnának, talán gazdálkodáshoz használt eszközök vagy szerszámok.

– Mindig lesz egy következő háború.

* * *

Pillanatok alatt rendet vágott a döbbent emberi őrök között, egyik biztonságos helyről lépve a másikra, úgy, mintha már előre látta volna az egész összecsapást, mintha hetekig azt térképezte volna fel, hogyan fog véres krikszkrakszként előrehaladni. Axta követte – elnyisszantotta egy nő torkát, átvágta egy szakállas férfi térdinát –, aztán már bent is voltak.

A csestriimek természetesen már korábban is tudtak a toronyról. A háborút megelőző hosszú évek alatt üresen állt, csillogó, elpusztíthatatlan burokként az írott történelmet megelőző korokból. De nem volt üres többé. Az emberek hatalmas faállványzatot ácsoltak benne, óriási fenyőtörzseket hornyoltak meg, és szögeztek össze, amiből összeállt az a rögtönzött csigalépcső, amely felfelé csavarodott a fény irányába.

Axta mögül katonák zúdultak elő az ajtónyílásokból, bömbölve, üvöltve. Sos, mint egy gondos kézműves, aki mesterművén dolgozik, végzett velük. Axta elindult felfelé a lépcsőn. Valahol odafent, a vakító fényben, tartózkodtak az istenek – Heqet és Kaveraa, Eira és Maat, Orella és Orilon –, akiknek érintése megrontotta a népét, akiknek rontása a csestriimeket olyan fenevadakká züllesztette, mint amilyenek azok a lények voltak, odalent, akik most Sos védelmét ostromolták, hogy puha nyakuk szétváljon pengéje érintése nyomán.

Axta úgy haladt felfelé, akár egy nap aranyló sugaraiban ragadt rovar, szüntelenül mozgó alakja mégis maga volt a mozdulatlanság. Fogalma sem volt róla, hogy miért jöttek ide az istenek, sem arról, hogy az emberek miért töltöttek ilyen sok időt az állványzat és a csigalépcső megépítésével. Míg forró szíve vért pumpált át az erein, megpróbálta elemezni a szóba jöhető lehetőségeket. De a logika minduntalan megbicsaklott. A következtetések és a levezetések kudarcot vallottak. Minden ismeret gyökere a bizonyíték, így hát kapaszkodott egyre feljebb.

Mikor elérte a torony tetejét, és kilépett a fényből a fényre, Sos alig egy lépéssel lemaradva követte csak. Felhők csíkozták az ég kéklő, simára csiszolt bronztálját. A torony széles tetején ott voltak az istenek – mind a hatan: a bikaszerű vállakkal büszkélkedő és hegekkel borított Heqet; a pengevékony Maat; Orella és Orilon: egyikük csontfehér, másikuk sötét, akár a vihar; Kaveraa hosszú körmeivel; a hatalmas hajzatú Eira, aki akár kislánynak is elment volna. Mozdulatlanul, lehunyt szemmel feküdtek.

Sos csupasz pengéi darabokra szelték a szelet.

Axta nem moccant.

A kardforgató végül tokjába lökte egyik kardját, és letérdelt, ujját Heqet nyakához nyomva, majd egymás után megismételte a mozdulatot a többieknél is.

– Halottak – mondta végül, és felállt a holttestek mellől.

Halottak. Axta ezt a gondolatot görgette az elméjében, úgy próbálgatva, mintha csak tél végi jeget próbálgatna a lábával. Több évtizede járták a világot ezek az istenek választott emberi alakjukban. Tan’isnak sikerült kettőt elkapnia, és megölnie őket, de a többiek életben maradtak, kicseleztek minden, elfogásukra irányuló próbálkozást. Az emberek létének fennmaradása múlott a túlélésükön.

– Nem – szólalt meg.

Sos erre felhúzta az egyik szemöldökét.

– Ezek csak az emberi testek – folytatta Axta –, de a bennük élő istenek elhagyták őket.

A kardforgató tokjába dugta pengéjét.

– És hova mentek?

– Oda, ahonnan jöttek, legyen az bárhol. – A nő szemügyre vette az élettelen, közel sem hibátlan testeket. – Különös. Pont most, amikor már győzelemre álltak.

Sos megrázta a fejét.

– Nem álltak győzelemre.

Axta ránézett.

– Elfoglaltak minden fontos erősséget, kezükben van minden út. Alig pár százan maradhattunk. Még olyan emberek is vannak, akik megtanulták használni a kentát.

– Nem álltak győzelemre – ismételte Sos. – Hanem győztek. Ezért távoztak az isteneik.

Győztek.

Axta hibákat keresett az érvelésben, de nem talált egyet sem.

A lábánál heverő megtört testek, amelyek eddig ezeket a megtört isteneket hordozták – ez a rengeteg hús –, máris rothadásnak indultak a délutáni napsütésben.

ELSŐ FEJEZET

Hegyméretű emberek gázoltak derékig a világ tengereiben. Fényes pengéken – amelyek elég hosszúak voltak egész városok felnyársalására – csillant meg a napfény. Csizmák talpa alatt omlottak porrá a törékeny partvonalak, lettek semmivé a halászfalvak, csizmák ütöttek krátereket Sia és Kresh puha, zöld mezőibe.

Hát így lesz vége a világnak. Ez volt Kaden első gondolata, ahogy fentről lepillantott a pusztulásra.

Egy város, végtére is, csak kőből állt; egy erdő nem volt több gyantától nedves fáknál. És mi más egy folyó útja, ha nem egy, a vidékbe vágott rés? A kellő erőkifejtéssel a világ magától átalakul. A gerincek és völgyek alakja nem jelentett semmit. Ha kellő erővel sújtunk le, szirteket tudunk kettéhasítani, hegyeket tudunk lerombolni, magát az alapkőzetet is szét tudjuk morzsolni, hogy aztán a habok közé vessük. Hozz tüzet, és a világ lángra kap! Hozz vizet, és elnyeli a vízözön! A tengerek és kövek régi formáját az áradat és a tűzvész átformálja, a többi alakzatot pedig, azokat a reménytelen, apró vonalakat, amelyeket férfiak és nők álmodtak a földbe, hogy így jelezzék királyságaik, kicsiny birodalmaik létét, a többivel együtt egy szívdobbanás alatt elsöpri a világvége.

Nem. Ez volt Kaden második gondolata. Ez nem a világ. Csak egy térkép.

Igaz, hatalmas térkép, akkora, akár egy kisebb felvonulási tér, és ez a világ legdrágább földabrosza, amelyet a hiú Annuri Köztársaság rendelt meg a tanácstermébe, ám attól még csak egy térkép. Kézművesek légiói dolgoztak rajta éjt nappallá téve, hogy elkészüljön a nagy mű: kőművesek faragták ki a hegyeket és a tengerparti szirteket, kertészek állították elő a miriád fűszálat és a tökéletes törpefákat, vízépítő mérnökök terelték a folyókat medrükbe, ékszerészek metszették a tengerszemekként szereplő zafírokat, a gleccserek üvegét és gyémántját.

A térkép az egész termet átfogta, jó hatvan méter hosszan egyik végétől a másikig. A Csont-hegység gránitja a Csont-hegységből érkezett, Ancaz vörös köve Ancazból. A felszín alá rejtett szivattyúk táplálták Vash és Eridroa nagy folyóit – a Shirviant, a Venát, az Agavanit, a Fekete-folyót – több tucat patakkal együtt, amelyeknek a nevét Kaden nem is ismerte, és amelyek magas partok között, időnként U alakot leírva kanyarogtak, miniatűr zuhatagokon zúdultak le, vagy puha, zöld mohából készült vizenyős lápokon folytak át, hogy végül e kis világ tengereibe és óceánjaiba ömöljenek, az óceánokba, amelyek valami leleményes szerkezet révén a hold mozgásával összhangban emelkedtek és süllyedtek.

Az ember végigsétálhatott a fenti gyalogjárókon, és megcsodálhatta a nagyvárosok ámulatba ejtő másolatait: Olont és Siát, Dombângot és a Kanyart. Maga Annur olyan szélesen terpeszkedett, mint amilyen hosszú Kaden karja volt. Látta Intarra templomának szikrázó oldalait, az Istenek Útjának széles ösvényét, amit a piciny szobrocskák tettek teljessé; a Teknőben apró csatornahajók vetettek horgonyt; látta a Hajnalpalota kopár, vörös falait; és még a gyalogjárón is túlnyúlva, lándzsaként meredve felfelé olyan magasra, hogy az ember gond nélkül megérinthette, tört felfelé Intarra Lándzsája.

Akárcsak azok a férfiak és nők, akik nap mint nap ott ültek felette perlekedve, a hatalmas térkép is egyszerre volt csodálatos és kicsinyes. Addig a pillanatig egyetlen célt szolgált: hogy a felette helyet foglalók isteneknek érezzék magukat. E célból semmi többet nem mutatott, csak azt, amire egy álomvilág képes, egy olyan világ, amelyet nem csúfítanak el isteneik kudarcai.

Itt nem dühöngtek megfékezhetetlen tüzek az északi erdőségekben. Délen nem égtek le egész városok. Senki sem túrta fel Ghan füves mezőit sáros dágvánnyá, senki nem vonta blokád alá Keoh-Kâng reménytelen helyzetbe került kikötőjét. Apró, festett katonák jelezték a mezei seregek helyzetét. Miniatűr emberkék képviselték Adare áruló légióit, ahogy a tanács létszámban jelentősebb köztársasági gárdáit is: kardjukat a magasba emelték, mozdulatlanságukban is kihívóan vagy diadalittasan. Ezek a hamis emberek mindig álltak. Sosem véreztek. A háború okozta dúlások vagy pusztítások nyomait nem mutatta a térkép. A jelek szerint Annurban nem akadtak olyan mesteremberek, akik képesek voltak megformálni az éhínséget, a rettegést vagy a halált.

Nem mesteremberekre van szükségünk, gondolta Kaden. Hanem súlyos csizmát viselő katonákra, hogy emlékeztessenek rá, mit tettünk, hogy miként túrtuk fel dágványként a mi kis világunkat.

A hirtelen, váratlanul és tagadhatatlanul érkező erőszak csak még pontosabbá, még igazabbá tette a térképet, de ezek az emberek az acélfegyvereikkel nem azért jönnek, hogy igazságot vigyenek a világ legkifinomultabb térképébe. Kaden tekintete az odalent kibontakozó pusztításról a gyalogjárón átözönlő másik fegyveres csoportra terelődött. Aedoliak. Akiknek az annuri uralkodók védelme volt a feladata.

Kaden minden tanulmánya dacára érezte, hogy felkavarodik a gyomra. Nyilvánvaló, hogy valami nem volt rendjén. Maut Amut – a testőrség Első Pajzsa – különben nem rendelte volna ide az embereit a zárt tanácsülésre. Ez nem valamiféle gyakorlat volt. Minden katona a saját súlyának felét nyomó páncélt viselt, és mind kivont pallossal szóródtak szét a teremben, parancsokat kiabálva, elfoglalva helyüket a peremsávon, őrizve az ajtókat, hogy senki ne juthasson ki… vagy be.

A tanácstagoknak vagy a fele megpróbált talpra kecmeregni, sietségükben megbotlottak hosszú köntöseikben, bor ömlött a gondosan szabott selymekre, és kérdéseket harsogtak vagy éppen rémülten kiabáltak. A többiek, akik ülve maradtak, tágra nyílt szemmel, tátott szájjal próbáltak értelmet adni a kibontakozó őrületnek. Kaden nem törődött velük, tekintetét az aedoliakra szegezte.

Az acélba öltözött embereken túllépve más katonák képei töltötték ki az ifjú elméjét. Aedoliak, amint utat törnek maguknak Ashk’lanban, legyilkolva a szerzeteseket, Kadent űzve a hegyek között. Miután visszatért a Hajnalpalotába, hónapokat töltött azzal, hogy átolvassa a megmaradt testőrökről szóló feljegyzéseket, árulásra utaló nyomokat keresve személyes múltjukban, azt kutatva, fűzi-e őket hűség Adaréhoz vagy Ran il Tornjához. Az egész testőrséget próbaidőre bocsátották, és közben írnokok százai jártak utána több ezer történetnek, hogy aztán a tanács száznál is többüket bocsássa el, majd ismét visszahelyezze a többit. Kaden ezekre az óvintézkedésekre emlékeztette magát, de egyszersmind érezte, hogy megfeszül a teste.

A világot lásd, intette magát, aztán vett egy nagy levegőt, amit kifújt, ne azt, amit a világról álmodsz!

Két tucat aedoli rohant át a felfüggesztett gyalogjárón és vette körül a tanács asztalát. Kaden felállt, közben levetkőzve félelmeit.

– Mi történik itt? – Aggályai dacára nyugodtan csengett a hangja.

Maut Amut lépett elő. Az aedoliak heves betörése keltette mozdulatok lecsengtek. Hullámok nyaldosták a térkép partjait apró cunamiként. A fenti tetőablakokon át betűzött a nap meleg és néma fénye, megfürdette benne a katonák vértjét, megcsillant csupasz pengéiken. A tanácstagok hirtelen elcsendesedtek, megdermedtek, mintha csak a gyalogjárót pettyező szobrok lennének, akiket a felkészületlenség különböző pózaiban örökítettek meg.

– Támadás ért minket, Első Szóló – felelte Amut komoran, és tekintete a falakat, az ajtókat pásztázta. – A palota falain belülről.

Kaden körbenézett a teremben.

– Mikor?

Amut megrázta a fejét.

– Nem tudjuk biztosan.

– Ki tette?

Az Első Pajzs elfintorodott.

– Valaki, aki igen gyors. És veszedelmes.

– Mennyire veszedelmes?

– Elég veszedelmes ahhoz, hogy behatoljon a palotába, észrevétlenül bejusson Intarra Lándzsájába, ott elintézze három emberünket, három aedolit, azután pedig nyomtalanul eltűnjön.

MÁSODIK FEJEZET

Az éjszaka egészen idegen volt számára.

Adare hui’Malkeenian mindig is így érezte: mintha a világ megváltozott volna napnyugta után. Az árnyékok elsimították a kemény éleket, elrejtették a formákat, a napsütésben ismerős termeket különössé tették. A sötétség kiszívta a legfényesebb selymek színeit is. A holdfény ezüstössé változtatta a vizet és az üveget, a nappalokhoz tartozó alapvető tárgyak is csillogók, hidegek lettek tőle. Még a lámpások is, mint az a kettő, amely most előtte állt az asztalon, mozgásra bírták, rángatták a világot, ahogy a bennük rabul ejtett láng mozdult. Az éjszaka nyugtalanítóan volt képes átalakítani a legismerősebb helyeket is, és ezek a hideg termek Aergad peremén, ebben a kőfalú várban aligha voltak ismerősnek mondhatók. Adare majd egy éve élt itt anélkül, hogy akár csak egyszer is úgy érezte volna, szívesen látják, vagy biztonságban van: még nappal sem. Az éjszaka csak még messzebbre repítette, egy rideg, idegen, barbár helyre.

Az éjszaka hangjai is fordításra szorultak. A folyosón reggelenként felhangzó léptek megszokottak voltak – szolgák és a várnép igyekeztek a dolgukra. Ám éjfél után ezek a léptek mintha osontak volna. A délben felhangzó kiáltás csak egy kiáltás: az éjszakában felharsanó hang azonban jelezhet veszélyt, katasztrófát. Az Adare ablakán kívüli és odalenti udvaron nappal kaotikus sürgés-forgás folyt, de ilyen későn, amikor a kaput már bezárták, szokatlanul nagy csend volt, és amikor patadobogást hallott a kockaköveken, majd a szél elkapdosta a nyers parancsszavakat, gyorsan letette hivatali pecsétjét, vigyázva, nehogy a tinta tócsát képezzen a papíron, majd vadul dobogó szívvel a zárt ablakhoz sietett.

Az éjfélkor érkező futár nem ugyanaz, mint a délben érkező.

Leküzdötte félelmét, ahogy résnyire húzta a spalettát, az éjszakai levegő pedig hidegen végigsimított verítékező bőrén. Egy ilyen kései órán érkező hírvivő jelenthetett bármit – a Fekete-folyón átkelő urghulokat, hogy az urghulok már átkeltek a Feketén, hogy Hosszú Ököl barbárjai felégettek egy újabb határvárost, vagy hogy az eszelős megcsapoló, Balendin Adare népének rettegését újabb, ocsmány bűvhatalom formájába torzította. A lovas jelenthette a vereségét. Jelenthette, hogy máris elveszett minden.

Ösztönösen is először a folyóra nézett, a Haagra, amely dél felé vágott magának utat közvetlenül a város magas falai alatt. Innen ki tudta venni a fölötte átívelő egyetlen híd boltíveit, de az éjszaka elrejtette előle az ott posztoló őrszemeket. Vett egy nagy levegőt, és keze már nem markolta olyan erősen az ablakszárnyat. Ráébredt, hogy félig-meddig arra számított, az urghulok máris negyed mérföldre vannak, éppen elözönlik a hidat, és ostrom alá veszik a várost.

Mert bolond vagy, mondta magának komoran. Ha Balendin és az urghulok áttörnének Ran il Tornja légióin, akkor aligha néhány ló patáinak dobogását hallaná a köveken. Figyelmét a lenti udvarra fordította.

Aergad ősi város volt, olyan öreg, mint maga Annur, a vár pedig, amelyet Adare magának vett el, azoknak a királyoknak az ősi székhelye, akik a déli Romsdalok felett uralkodtak még jóval azelőtt, hogy a császárság felemelkedett volna. Mind a vár, mind a város falai árulkodtak a korukról. Noha az építőik értették a dolgukat, Aergadot több mint egy évszázada nem kellett megvédeni semmitől, és a lány látta a mellvédek tetején tátongó réseket, azokat az ásítozó helyeket, ahol a jég felfalta a habarcsot, amitől hatalmas kőtömbök zuhantak a lenti folyóba. Parancsot adott a falak kijavítására, de csak kevés kőművese volt, és rájuk il Tornjának volt szüksége keleten, ahol hónapok óta vívta harcait az urghulokkal, hogy feltartsa őket.

A holdfény a déli fal cakkos árnyékait vetette az udvar nyers kövezetére. A futár az egyik árnyékos részen szállt le hátasáról. Adare ki tudta venni az alakját, ahogy a lováét is, de nem látta sem az arcát, sem az egyenruháját. Próbált kiolvasni valamit a testtartásából, a válla állásából, bármit, ami figyelmeztetné az általa hozott üzenetre.

Az éjszaka csendjét nyöszörgés törte meg, ahogy a mögötte lévő szobában felsírt egy csecsemő. Adare grimaszt vágva fordított hátat az udvarnak, és nézett arra, ahol Sanlitun hui’Malkeenian, második ezen a néven, forgolódott nyugtalanul kicsiny fabölcsőjében: a köveken kopogó paták vagy a nyitott ablakon betörő hideg északi szél ébresztette fel. A lány gyors léptekkel vágott át a szobán, remélve, hogy a kisfiú nem ébredt fel teljesen, hogy egy puha simogatással és pár szóval meg tudja nyugtatni, és hogy a gyermek visszaalszik, még mielőtt neki szembesülnie kell a hírrel, legyen az bármilyen.

– Sss – suttogta. – Minden rendben, kisfiam. Sss…

Időnként könnyű volt megnyugtatni. A jobb éjszakákon az értelmetlen szavak is elcsitították a forgolódó csöppséget. Adare úgy érezte, mintha valaki más beszélne, egy idősebb, lassabb, magabiztosabb nő, egy másik anya, aki mit sem tud a politikáról vagy a pénzügyekről, akinek a legegyszerűbb számok is gondot jelentenek, de aki lelke mélyén mégis tudja, hogyan kell lecsillapítani egy hasfájós gyermeket. Legtöbbször azonban elveszettnek érezte magát, értetlenül állt önnön anyasága előtt, reményvesztetten az apró gyermek iránt érzett szeretet miatt, rémülten attól, hogy nem tudja megnyugtatni. Ilyenkor magához szorítja, újra meg újra a fülébe suttog, és ilyenkor egy ideig a kisfiú teste megnyugszik, elcsitul. És amikor már azt hinné, hogy elmúlt a fájdalom, amikor elhúzódik tőle, hogy szemügyre vegye arcocskáját, az a kis mellkas ismét zihálni kezd, a zokogástól nagyra nyílik csöpp kis szája, és ismét könnyek buggyannak elő a szeméből.

A fia az ő szemét örökölte. Mikor sír, és belenéz abba a szempárba, mintha egy hegyi tóba nézne, ahol vörös-arany zsarátnok parázslik kiolthatatlanul a víz felszíne alatt. Adare eltűnődött, hogy vajon az ő szeme is ilyen-e, amikor könnyezik. Nagyon régóta nem sírt már.

– Sss, kisfiam – suttogta, és finoman végigsimított a gyermek arcán ujjai hátával. – Minden rendben.

Sanlitun kis arcocskája ráncokba gyűrődött, teste megfeszült a pólyában, még egyszer felsírt, aztán elcsendesedett.

– Minden rendben – suttogta a lány újfent.

Csak miután visszatért az ablakhoz, kinézett az ablakon, és meglátta a holdfénybe kilépő lovast, eszmélt rá, hogy tévedett. Nem volt minden rendben. Talán a gyermek előbb tudta, hogy ki érkezett, mint ő. Talán egyáltalán nem a hideg vagy szél ébresztette fel, hanem a csecsemők ösztöne, ami tudatta vele, hogy az apja a közelében van, az apja, a csestriim, a kenarang, Adare egyre kisebb birodalmának hadvezére, apja gyilkosa, aki feltehetően halálos ellensége, egyben szövetségeseinek egyike. Mert Ran il Tornja itt volt, öles léptekkel vágott át az udvaron, félholtnak látszó lovát az egyik lovászfiú gondjaira bízva. A férfi felnézett a lány ablakára, tekintetük találkozott, és a csestriim tisztelgett: hányaveti, már-már elutasító mozdulattal.

A hirtelen érkezés nappal is elég különösnek tetszett volna, csakhogy most nem nappal volt. Már jóval elmúlt éjfél. Adare becsukta az ablakot, és igyekezett eloszlatni a hirtelen rátörő borzongást: kihúzta magát, a terembe vezető ajtó felé fordult, és igyekezett rendezni vonásait, még mielőtt a férfi belépne.

* * *

– Meg kellett volna korbácsoltatnod a kaput őrzőket – szólalt meg il Tornja, amint behúzta az ajtót maga mögött. – Vagy megöletned. Ellenőrizték, hogy biztosan én vagyok-e, de a testőreimet úgy engedték be, hogy oda sem néztek.

Lehuppant az egyik fából faragott székbe, egy másikat odébb taszított a csizmasarkával, feltette rá a lábát, és hátradőlt. Az éjszakai lovaglás, amibe a lova majdnem belepusztult, láthatóan egy cseppet sem viselte meg a kenarangot. A csizmáját kevés sár pettyezte. A szél összeborzolta sötét haját, de zöld lovaglóköpönyege és méretre szabott egyenruhája makulátlannak tetszett. Fényesre suvickolt kardöve csillogott. A kardja markolatába foglalt drágakövek úgy tündököltek, ahogy csak a hazugságok tudnak fényleni. Adare a szemébe nézett.

– Annyira el vagyunk halmozva katonákkal, hogy már kezdhetjük őket kivégeztetni apróbb kihágások miatt?

Il Tornja felhúzta a szemöldökét.

– Aligha mondanám kisebb kihágásnak a császár biztonságát érintő hanyagságot. – Megrázta a fejét. – Az én katonáimnak kellene őrizniük a kaput, nem a Láng Fiainak.

– Az embereidre az urghulok elleni harcban van szükséged – mutatott rá Adare –, hacsak nem az a terved, hogy teljesen egyedül vívd ezt a háborút. A Fiak kiváló testőrök. Azért engedték át az embereidet, mert felismertek téged. Bíznak benned.

– Sanlitun is megbízott bennem – világított rá a férfi. – Én pedig kést döftem a hátába.

Adare lélegzete a torkán akadt, mintha csak egy horgot akasztottak volna bele. A bőre izzani kezdett.

Az apám, emlékeztette magát. Az apámról beszél, nem a fiamról. Il Tornja meggyilkolta a császárt, de nem volt oka ártani a gyermeknek, a saját gyerekének. Ám a késztetés, hogy ültében megforduljon, hogy lássa, amint a kisded épségben alszik mögötte, olyan erős volt Adaréban, mintha csak két marok szorította volna össze a testét. Elfojtotta magában a vágyat.

– Kurtább a pórázod, mint amikor megölted az apámat – felelte, és ismét a férfi szemébe nézett.

Az erre elmosolyodott, kezét a kulcscsontjához emelte, mintha csak próbára akarná tenni azt a láthatatlan lángszalagot, amelyet Nira tett a nyakára. Adare sokkal nyugodtabb lett volna, ha még mindig láthatja azt a ’Kent-csókolta izét, de egy rángó tűzhurok jó néhány kíváncsi pillantást vonzana, és már így is elég gondja volt amiatt, hogy mizran tanácsosa egy megcsapoló, kenarangja pedig egy megbízhatatlan gyilkos, aki ráadásul még csestriim is. Nira váltig állította, hogy a bűvhatalom még működik, és ezzel kellett hogy beérje.

– Ez a póráz elég könnyű – mondta il Tornja. – Időnként el is felejtem, hogy ott van.

– Nem felejtesz te el semmit. Miért jöttél?

– Azon kívül, hogy így esélyem nyílik látni a császárt, a fiamat és gyermekem anyját?

– Igen. Azon kívül.

– Kevésbé vagy érzelgős, mint ahogy emlékeztem.

– Amint az érzelgősség jóllakatja a katonáimat, rögtön előveszem. Miért jöttél?

Mögötte Sanlitun nyugtalanul fészkelődött, felemelt hangjára nyöszörgéssel felelt. Il Tornja átpillantott a lány válla felett, és szemügyre vette a gyereket: ez lehetett kíváncsiság, de akár mulatságosnak is tarthatta a dolgot.

– Egészséges?

Adare bólintott.

– Két hete köhögés kezdte gyötörni – a Romsdalok felől fújó, ’Shael-szülte szél volt az oka –, de mostanra nagyjából elmúlt.

– És még mindig magad mellett tartod, még amikor dolgozol, akkor is?

A lány ismét bólintott. Felkészült, hogy megvédje magát. Újra. Kilenc hónapja érkezett Aergadba, saját birodalma száműzöttjeként. Hat hónap telt el Sanlitun születése óta. Mindössze hat hónapja, mégis úgy érezte, egy éve, egy emberöltő óta nem aludt. Neve dacára Sanlitun nem örökölte nagyapja nyugalmát, sem csendességét. Vagy éhes volt, vagy becsinált, vagy hányt, vagy nyűgösködött: ébren lógott rajta, álmában pedig rugdosta.

– Egy szoptatós dajka… – kezdte il Tornja.

– Nem kell ide szoptatós dajka.

– Azzal senkinek nem teszel jót, ha halálra dolgozod magad – jegyezte meg a férfi kimérten. – Sem magadnak, sem a gyermekednek, és a birodalmunknak egész biztosan nem.

– Az én birodalmamnak.

A férfi bólintott, mosolya valósággal szúrt.

– A te birodalmadnak.

– A nők szüntelen gyereket nevelnek. Van, aki hatot. Más tízet. Azt hiszem, én is elboldogulok egyetlen kisfiúval.

– Pásztorok nevelnek hat gyereket. A halászok feleségei nevelnek gyerekeket. Olyan nők, akiknek nincs más dolguk, mint vigyázni, ki ne aludjon a tűz, és kapjanak enni a birkák. Te Annur császára vagy, Adare. Próféta. Két ellenség ellen vívunk háborút, és vesztésre állunk. A halászok hitveseinek megadatik a gyerekeik felnevelésének fényűzése. Neked nem. – Ekkor ismét a hangjához nyúlt, változtatott a hangszínén vagy a magasságán, ami, ha más tette volna, esetleg arra utal, hogy ellágyult. – Ő az én gyerekem is…

– Ne beszélj nekem – mordult fel a lány, aki hátradőlt ültében, hogy nagyobb legyen a tér köztük – a gyerekeidről! Nagyon jól tudom, hogy nevelted fel őket a múltban.

Ha ettől azt remélte, hogy rést tud ütni a másik páncélján, ha le tudja verni az arcáról a maszkját, akkor csalódnia kellett. Il Tornja sajnálkozó mosolyt gyűrt a képére, és ismét megcsóválta a fejét.

– Az már régen volt, Adare. Sok ezer éve. Tévedtem, és elég régóta munkálkodom ennek a kijavításán. – Sanlitun felé intett, és tenyerét egyszerre tárta szét atyain és személytelenül. – Sem erősebb, sem bölcsebb nem lesz a kényeztetésedtől. Lehet, hogy egyáltalán fel sem nő, ha minden mást elhanyagolsz.

– Nem hanyagolok el minden mást! – csattant fel a lány. – Azt látod netán, hogy alszom? Netán szüntelenül badarságokat fecsegek? Minden reggel már hajnal előtt az íróasztalomnál ülök, és amint láthatod, még mindig itt vagyok. – Az iratok felé intett. – Amint rányomom a pecsétemet ezekre az egyezségekre, az embereinknek újabb egy évszakon át lesz mit enniük. És amint végeztem ezekkel, még vár rám egy köteg megválaszolandó raalte-i kérvény. Ebben a helyiségben élek, amikor pedig nem vagyok itt, Lehavval veszem át a déli stratégiánkat, vagy csapatokat szemlézek, leveleket fogalmazok.

– És mindnyájunk nagy szerencséjére – tette hozzá il Tornja könnyedén – atyád elméjét örökölted. Még álmosan, örökké a melledhez szorítva a gyerekedet is jobban vág az eszed, mint a legtöbb annuri császárnak, akit ismertem.

A lány elengedte a füle mellett a bókot. Il Tornja dicsérete olyan őszintének tűnt, mint ő maga, ám ő maga egy álnok csestriim volt, minden ízében mérlegelő, fontolgató, kimért, aki csak akkor osztott dicséretet, amikor úgy vélte, szükséges, amikor úgy vélte, hasznos. A lényegen, az állítás velején azonban nem változtatott: szerinte Adare ellátta a feladatát.

– Tessék, kimondtad! Így én nevelhetem Sanlitunt, és közben…

A kenarang a szavába vágott.

– Nem az kell, hogy jobb legyél, mint a legtöbb ősöd, Adare. – Szünetet tartott, és rászegezte a másikra hadvezéri tekintetét. Nem az igazi tekintetét, hála Intarrának, nem a merengő csestriim végtelenül sötét tekintetét, amit egyszer Andt-Kyl csatatere felett látott, hanem a másikat, amit minden kétséget kizáróan nemzedékeken át tanulmányozott. Szúrós volt ez pillantás, de emberi. – Hanem az kell, hogy jobb legyél mindnyájuknál. És ezért pihenned is kell. Le kell mondanod a gyermekről, legalábbis időnként.

– Megteszem, amit meg kell tennem – morogta a lány, noha már eközben szirmot bontott benne a kétely émelyítő virága.

Az igazság az volt, hogy az elmúlt hat hónap volt élete legkeményebb időszaka, tele képtelen döntésekkel: éjszakánként szüntelen gyötörte Sanlitun sírása, aztán félálomban a takaróval ügyetlenkedett, mikor a gyermeket bevitte magához az ágyba, ahol dünnyögött neki, Intarrához és Bedisához imádkozott, hogy aludjon ismét vissza. A kisfiú legtöbbször bekapta a mellbimbóját, mohón szívogatta pár szívdobbanásig, aztán eltolta magától, és bömbölni kezdett.

Természetesen voltak szolgái, vagy egy tucat nő, akik a szobája előtt ültek, és abban a pillanatban beszaladtak, amint Adare szólította őket, karjukban száraz pólyával vagy friss ágyneművel. Ennyi segítséget elfogadott, de hogy elküldje a gyermekét, hogy megtanítsa neki, miként szopjon egy másik asszony melléből… ezt nem kérheti a fiától. Vagy magától. Még amikor legszívesebben sírt is volna a kimerültségtől, vagy amikor az álmosság miatt rátörő értetlenség kerítette hatalmába, elég volt csak ránéznie a gyermekére, a megduzzadt mellének nyomódó pufók arcocskájára, hogy tudja, ahogy ismerte a világ más nagy igazságait is, hogy nem mondhat le róla.

Látta meghalni az anyját, hogy miként köhögte ki apró cafatokban a tüdejét a legpuhább selyemlepedőkre. Adare az apja mellett állt, amikor őt a sírjába tették, császári köntöse elrejtette sebeit. Az egyik fivérét ő maga ölte meg, a másikkal pedig elkeseredett, ádáz háborút vívott. A családja egyetlen kisgyerekre zsugorodott. A bölcsőre nézett, ahol a fia aludt, látta, amint apró mellkasa emelkedik-süllyed, majd ismét il Tornjára pillantott.

– Miért jöttél? – kérdezte harmadszor, hangja már-már elcsuklott a fáradtságtól. – Kétlem, azért hagytad ott a harcteret, hogy a gyereknevelésem részleteit vitassuk meg.

Il Tornja bólintott, összefűzte az ujjait, egy pillanatig szemügyre vette a lányt, aztán ismét bólintott.

– Adódott egy lehetőség – mondta végül.

Adare széttárta a kezét.

– Nincs időm a fiam felnevelésére, és egész biztosan nincs időm a te kibaszott rébuszaidra.

– A köztársaság felajánlotta, hogy egyezkedik veled.

Adare nagy szemeket meresztett.

– Az embereim elfogták a futárukat – odalent vár. Szerettem volna beszélni veled, mielőtt fogadod.

Lassan, intette magát Adare. Lassan. Il Tornja arcát fürkészte, de arról nem lehetett leolvasni semmit.

– Kihez küldték a futárt?

– Hozzád.

– Az embereid mégis elfogták. Ez aligha a bizalmon alapuló együttműködés iskolapéldája.

Il Tornja elutasítóan legyintett.

– Elfogták. Belebotlottak. Idekísérték. Rábukkantak…

– És a te színed elé vezették – mondta Adare, igyekezve megfékezni haragját –, ahelyett, hogy idehozták volna. Mit keresnek az embereid délen? Azt a szakaszt a Fiak biztosítják.

– Ha meredten csak egyfelé bámulunk, jó úton haladunk, hogy meghaljunk, Adare. Noha nem kételkedem abban, hogy a Fiak elkötelezettek mind istennőjük, mind prófétájuk iránt – hajtotta meg kissé a fejét il Tornja a lány felé. – Régen megtanultam, hogy ne építsek a nem a parancsnokságom alatt álló egységekre. Az embereim találtak rá a futárra, elhozták hozzám, és amikor megtudtam, mi az üzenet, egyenesen idejöttem. – Megrázta a fejét. – Nem minden összeesküvés, Adare.

– Ugye megbocsátod, ha azt mondom, ez nem hangzik valami meggyőzően? – A lány hátradőlt ültében, beletúrt a hajába, és arra kényszerítette magát, összpontosítson a téma velejére. – Csodás. Szóval egy futár. A köztársaságból.

– Tárgyalási ajánlattal. Békekötési ajánlattal. Úgy hangzik, mintha kezdenék felfogni, ez a népi kormányosdi nem működik.

– Milyen éleslátók! Mindössze kilenc hónapba, két atrepia elvesztésébe, tízezrek halálába és a kiterjedt éhínség rémébe telt, hogy felmerüljön bennük a kudarc.

– Vissza akarnak hívni. Hogy ismét császár üljön a Csiszolatlan Trónuson. Be akarják forrasztani a szakadást.

Adare résnyire húzta a szemét, kényszerítette magát, hogy egyenletesen vegye a levegőt, hogy végiggondolja a helyzetet, mielőtt megszólal. Csábító volt, roppant csábító. És egyben lehetetlen.

– Kizárt – ingatta a fejét. – Kizárt, hogy Annur negyvenöt leggazdagabb és legromlottabb arisztokratája lemondjon frissen szerzett hatalmáról. Még ha a város le is ég, még ha maga a palota fel is gyullad, ők akkor sem váltanának irányt. Ahhoz túlságosan gyűlölnek.

– Nos… – Il Tornja bocsánatkérő vállrándítás keretében ejtette ki a szót. – Nem akarnak lemondani a hatalmukról. Nem egészen. Úgy akarnak visszakapni, mint egyfajta orrdíszt, de továbbra is ők akarják hozni a törvényeket, ők akarnak dönteni a politikáról. Ők csaholnak, te pedig engedelmesen vakkantasz… vagy valami ilyesmi…

Adare tenyere nagyot csattant az asztalon: erősebben ütött, mint szándékban állt.

Sanlitun mocorogni kezdett a bölcsőben, mire a lány kivárta, míg a lassú, halk lélegzés visszatér a megszokott tempóhoz, csak utána szólalt meg.

– A kibaszott politikájuk – sziszegte – éppen most pusztítja el Annurt, zsigereli ki a birodalmat. A politikájukba emberek halnak bele. És most azt akarják, hogy a cinkosuk legyek ebben a szarságban?

– Amennyiben jól értem, többet akarnak, mint hogy a cinkosuk légy. Azt akarják, hogy te állj a kupac tetejére, és vigyorogj.

– Nem fogom megtenni – rázta meg a fejét Adare.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Volt idő, nem is sok hónapja, amikor úgy vélted, hogy lehet tere a tanáccsal való alkunak, amikor te küldtél hozzájuk futárokat.

– Akiket börtönbe vetettek. Jó embereket, akik mostanra akár meg is halhattak, amennyire én tudom. Akkor még úgy hittem, a szakadás befoltozható. De már nem hiszem. Már túl késő.

Il Tornja erre a homlokát ráncolta, mintha egy nem túl finom ételbe harapott volna éppen bele.

– A túl késő nem olyan kifejezés, aminek szabad lenne elhagynia egy császár száját.

– Azt hiszem, a császárnak a javát szolgálja, ha szembenéz az igazsággal, ahelyett hogy elfutna előle.

– Mindenképp! Nézz szembe a hajlíthatatlan tényekkel! Csak éppen magadban tedd! Hiszen nem akarsz félelmet plántálni a téged követők szívébe.

– A te szívedbe akkor sem tudnék félelmet plántálni, ha egy ásóval akarnám elültetni.

– Nem magamról beszélek.

– Te vagy egyedül jelen.

– Gyakorolnod kell az arcoddal, Adare – mondta a férfi. – Szüntelenül.

A lány szóra nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de a kenarang felemelte a kezét, megelőzve.

– Nem perlekedni jöttem. Hanem azért, mert ez egy lehetőség.

– Mire lehetőség? Hogy feladjunk mindent, amiért az elmúlt kilenc hónapban harcoltunk? Hogy hagyjuk, idióták pusztítsák el azt, ami megmaradt Annurból?

– Éppen Annur az, amit megvédeni próbálok – felelte il Tornja hirtelen komoly hangot megütve. – Szükségem van arra, hogy visszamenj. Hogy beforraszd a császárság és a köztársaság közti szakadást. Nem kérném, ha nem lenne szükséges.

Adare a homlokát ráncolta.

– Vesztésre állsz – mondta ki végül.

A kenarang bólintott, aztán vállat vont.

– Még a lángelméknek is vannak határaik. A seregeim egy elnyúló vonalat védenek, így csak olyan szilárdak, mint a tegnapi füst. Az urghulok létszámfölényben vannak, egy érzelemcsapoló oldalán harcolnak, ráadásul egy isten vezeti őket.

– Még mindig azt hiszed, hogy Hosszú Ököl nem más, mint Meshkent – mondta Adare, és már vagy századszor próbálta megemészteni a gondolatot. És századszorra sem sikerült.

– Minden eddiginél erősebb a meggyőződésem.

– Honnan veszed ezt? Magyarázd meg!

– Nem értenéd meg.

Adarét felpaprikázta a megjegyzés.

– Azért próbáld meg!

A kenarang széttárta a kezét.

– A… támadások formájából. Azok ritmusából. – Felállt, a térképhez lépett. – Itt és itt tökéletesen egy időben csapott le ránk. Aztán fél nappal később itt, itt és itt. Mindvégig egy második had zúdult nyugatnak, hogy pontosan akkor érjen Irfeth gázlójához, amikor az első visszavonult.

Adare a térképre pillantott, a szétszórt pontokra, amiket il Tornja mutatott. Az események elég egyértelműek voltak, de a mintázat – ha ugyan létezett mintázat – neki semmit sem mondott. A férfi békítően emelte fel a kezét.

– Az emberi elme nem az ilyesmik felfogására készült.

A lány a folyókat és a hegyeket nézte, az erdőket, a seregeket és állásokat jelző kis vonalakat, és megpróbált valamiféle formát meglátni a támadásokban.

– Csinált valami okosat? – kérdezte végül.

A tábornok vállat vont.

– Nem különösebben.

Adare elfojtott egy felmordulást.

– Akkor mit tett?

– Tett valami… nem emberit.

– Az emberek mind mások – ingatta Adare a fejét. – Nincs olyan, hogy „emberi” támadásforma. Száz hadvezér száz különböző döntést hozna.

– Nem. Nem hoznának. – A férfi elmosolyodott, mosolya széles volt és ragyogó. – Időnként elfelejted, Adare, hogy több ezer emberi hadvezérrel harcoltam már. Ha érdekel a pontos szám, akkor kétezer-nyolccal. Szeretitek magatokat egyedinek tartani, hogy minden férfi és nő más, mint az előtte éltek, de tévedtek. Az összes csatámban, az összes háborúmban ugyanazokat a dolgokat láttam újra meg újra, ugyanazt a maroknyi kis trükköt, ugyanazon esetlen cselek és taktikák sora játszódott le újra meg újra, apró, lényegtelen változtatásokkal. Ismerem az emberi támadások ismertetőjegyeit, és ez nem az. Hosszú Ököl Meshkent. Elhiheted nekem. Ki akarja terjeszteni véres kultuszát egész Vashra és Eridroára, és bármennyire utálom is beismerni, de nyerésre áll.

– Mintha azt mondtad volna, nem valami fényes lángelme.

– Nem is kell annak lennie, amikor a serege hússzoros túlerőben van. Több emberre van szükségem, Adare. Kellenek a Láng Fiai. És kell egy erős déli hadszíntér. Legalábbis addig, míg a háború be nem fejeződik. – A férfi felvillantott egy farkasvigyort.

Adare alaposan szemügyre vette a hadvezért. A kenarang éhesnek tűnt. A tekintete rászegeződött, ajka csak annyira vált szét, hogy láttassa fogainak árnyékát. Úgy festett, mint aki örömteli vagy gúnyos mosolyra készül húzni a száját, vagy mint aki harapni készül. Minden gondosan elsajátított emberi arckifejezése közül ezt volt a legkönnyebb elhinni. Az összes hányaveti csipkelődése és szellemeskedése mögött megbújt Ran il Tornja valódi énje, a ragadozóé, a gyilkosé, a legnagyobb hadvezéré, akit Annur csak ismert, és a vonásait most uraló gyilkos arca igazinak, valódinak tetszett.

Amit felém mutat, abból semmi sem igaz, emlékeztette magát a lány.

Mindössze lehántotta magáról az egyik maszkját. Az éhség és a vadság csak egy újabb arc volt az összes többi arc alatt, egy jobb, finomabb lépés, amit Adare szeretett volna elhinni. A hatalomért folytatott ádáz tusakodást és marakodást értette. Azt képes volt uralni. Azonban il Tornja esetében az igazságot nem valami egyszerű, állatias vicsorgás jelentette. Valami más, valami ősibb és rosszabb várakozott az összes többi arc mögött, valami iszonyatos és nem emberi, ami olyan felfoghatatlan volt, akár a csillagok fénye közti űr.

Félelem kúszott végig a testén, amitől égnek meredtek karján a finom szőrszálak. Nagy nehezen elnyomta a rátörő borzongást, erővel nézett bele a másik szemébe.

– És amikor vége?

– Amint Meshkent vereséget szenved, az urghulokat pedig visszaűzzük… – A férfi szélesen elmosolyodott, és hátralökte székét, hogy az két lábon egyensúlyozzon, félúton az előre és a hátra között. – Nos, azután szemügyre vehetjük a… hogy is kellene fogalmaznunk? A köztársasági kísérlet hosszú távú életképességét…

– És e szemügyre vétel alatt – jelentette ki Adare kertelés nélkül – te azt érted, hogy megölsz mindenkit, aki nem akarna engem visszafogadni.

– Nos… – tárta szét a kezét a férfi. – Egyszerre elég csak párat megölnünk, addig, míg a többieknek eszébe nem jut a Malkeenianok uralmának ragyogó dicsősége.

Adare megrázta a fejét.

– Ez helytelennek tűnik. Annur nagy császárai, azok, akik egy békés birodalom felett uralkodtak, büntették az árulást, és megjutalmazták azokat, akik hűek maradtak. Olvastam a Krónikákat. És most te azt akarod, hogy hunyjak szemet e ’Kent-csókolta tanács árulása és ostobasága felett?

A kenarang elmosolyodott.

– Én szerepelek a Krónikákban, Adare. Kettőt én magam írtam. Annur nagy császárai azért voltak nagyok, mert azt tették, amit tenniük kellett. Bármit kellett is tenniük. Természetesen te viszed a vásárra a bőrödet…

Adare elutasítóan intett. A férfinak igaza volt a veszélyeket illetően. Könnyű lenne, ha elmenne Annurba, megjelenne a tanács előtt, ahonnan aztán rögvest a vesztőhelyre hurcolnák. A gondolatba beleizzadt a tenyere, de értelmetlen volt ezen rágódni. Járt a harctéren, felkeresett falvakat azután, hogy az urghulok rajtuk ütöttek, látott felhasított holttesteket, karóba húzott tetemeket, látta férfiak, nők és gyerekek elszenesedett maradványait, köztük olyanokat, akik még a rögtönzött oltárokon hevertek, meg másokat, akiket csak úgy egymásra hánytak – rémisztő emlékeztetőként arra, hogy az urghulok miben is hisznek.

Annur – legyen akár a császári, akár a köztársasági, aligha számított –, egész Annur egy véres szakadék szélén táncolt, és ő volt a császár. Elfogadta a címet, követelte, noha nem azért, hogy egy kényelmetlen trón tetején pöffeszkedve hallgassa az udvaroncok hízelkedését, hanem mert úgy hitte, jó munkát lenne képes végezni, de biztosan jobbat annál, mint amit apja gyilkosa tett. Azért fogadta el a címet, mert úgy gondolta, milliók életét tudná jobbá tenni a birodalomban, megvédve őket, békét és felvirágzást hozva.

És eddig mindenben kudarcot vallott.

Nem számított, hogy Kaden még inkább összezagyválta a dolgokat. Nem számított, hogy Adare volt az első császár, akinek évszázadok óta először kellett barbár támadással szembenéznie. Nem számított, hogy még a saját apjának sem sikerült megelőznie a mindnyájukat maguk alá temető káoszt. Ő fogadta el a címet, az ő dolga volt rendbe hozni a dolgokat, befoltozni az Annurt megosztó szakadást. Az öccse tanácsa lehet, hogy ízekre szaggatja őt, ha visszatér, de az is lehet, hogy nem. Ha visszatér, kapna egy esélyt – egy esélyt, hogy megmentse Annurt, hogy megmentse Annur népét, hogy visszaverje a barbárokat, és bizonyos mértékig helyreállítsa a békét, a rendet, ami megérte annak kockázatát, hogy a feje egy karón díszelegve végezze.

– Van még valami más is – fűzte hozzá il Tornja. – Valami, amire úgyis rájössz, amint megérkezel a városba. – Rövid szünetet tartott. – Az öcséd összebarátkozott valakivel.

– Ezt csináljuk – felelte Adare. – Mi, emberek. Kötelékeket alakítunk ki, érzések alakulnak ki bennünk más emberek iránt, meg ilyesmi.

– Ha egy emberrel barátkozott volna össze, nem aggódnék. Viszont a tanács harmadik annuri képviselője, az a férfi, aki a Kiel nevet viseli… nem ember. Hanem a fajtámból való.

Adare ostobán meredt rá.

– Kadennek van egy csestriime?

Il Tornja kuncogott.

– Kiel se nem ló, se nem egy vadászkutya, Adare. Évezredek óta ismerem, és biztosíthatlak, hogy ha bárki is bárki tulajdona, akkor Kiel birtokolja az öcsédet, ő az, aki megszállta az elméjét és megmérgezte az akaratát.

– Miért nem mondtad el nekem? – vonta kérdőre Adare.

– Én is csak most jöttem rá az igazságra. Amikor nem volt ismerős a harmadik annuri képviselő neve, kértem róla egy festményt meg némi leírást. Sajnos, a bolond, akit megbíztam ezzel, gyönyörűen festett pergament küldött ugyan, csak éppen a rossz személyről – a jelek szerint az egyik kreshi küldöttről. És csak nemrégiben fedeztem fel a tévedést.

Adare erőlködött, hogy értelmezni tudja ezt a kinyilatkoztatást. Il Tornja egy fegyver volt, a rombolás eszköze. Akit pórázra fűzött, térdre kényszerített ugyan, de még így is aggódott amiatt, hogy valami elkerülte a figyelmét, hogy egy napon, amikor ránt egyet a pórázon, már csak döbbenten fogja látni a férfi hűlt helyét. De tudni, hogy létezik még egy csestriim a világon, aki az öccsével szövetkezett, aki felett ő semmiféle hatalommal nem bír… ettől görcsbe rándult a gyomra.

– Kiel szövegezte meg a köztársasági alkotmányt – jelentette ki a lány.

Il Tornja bólintott.

– Sosem rajongott a birodalmadért. Mi több, évszázadok óta azon ügyködik, hogy elpusztítsa. Minden fontos államcsíny, minden, a Malkeenian-uralom elleni összeesküvés mögött ő állt.

– Leszámítva természetesen a tiédet. Leszámítva azt az államcsínyt, amiben megölted az apámat.

A férfi elmosolyodott.

– Igen. Azt kivéve.

Adare szemügyre vette ismét, újfent azt remélve, hogy kiolvashat valamit abból a kifürkészhetetlen szempárból, hogy meglátja benne a hazugság csillanását vagy az igazmondás cáfolhatatlan tényét. Mint általában, most is rengeteg mindent látott. És mint általában, most sem bízott egyikben sem.

– Amiatt aggódsz, hogy Kaden tudja, ki vagy – szólalt meg.

– Biztosra veszem, hogy Kaden tudja, ki vagyok. Kiel elmondta neki.

A lány mögött Sanlitun fordult egyet a bölcsőben, és felsírt. Adarét egy pillanatra hatalmába kerítette egy szörnyű kép: urghulok özönlenek át a hídon, sápadt bőrű lovasok zúzzák szét a vár falait, törnek be a szobájába, ragadják meg a gyermekét…

Hirtelen felpattant, úgy fordult, hogy il Tornja ne láthassa az arcát, és a bölcsőhöz sietett. Egy darabig figyelte a fiát, nézte, amint lélegzik, majd óvatosan a karjába vette. Mikor már biztos volt benne, hogy ura a vonásainak, visszafordult a kenaranghoz.

– Elmegyek – mondta fáradtan. – Megpróbálom befoltozni a szakadást. Ennél többet nem ígérhetek.

Il Tornja elmosolyodott, fogai fényesen csillogtak a lámpafényben.

– Első a foltozás. Később talán pedig gondoskodhatunk… tartósabb megoldásokról is.

HARMADIK FEJEZET

– Téged akartak – közölte Maut Amut. – A támadók téged akartak.

Kaden megállt a lépcsőzés közben, és nekidőlt a korlátbábnak, miközben levegő után kapkodott, majd megrázta a fejét.

– Ebben nem lehetsz biztos.

Amut ment tovább, kettesével véve a lépcsőket, mit sem törődve a csillogó aedoli acélvért súlyával. Már elérte a következő fordulót, mire ráébredt, hogy Kaden lemaradt.

– Bocsáss meg, Első Szóló! – hajtotta meg a fejét. – A szégyenem az oka türelmetlenségemnek.

A testőr a lépcsőre szegezte tekintetét, kezét pallosa markolatgombján nyugtatva várt. Az Aedoli Testőrség Első Pajzsa még izgatottságában is megőrizte márványszerű merevségét, a kellő és helyes viselkedést. Mozdulatlanul állt, várva, hogy Kaden összeszedje az erejét: úgy nézett ki, mintha egy szobor lenne, vagy egy üllőn kovácsolták volna ki.

Kaden ismét megrázta a fejét.

– Nem kell bocsánatot kérned azért, mert elpuhultam.

Amut meg sem moccant.

– Intarra Lándzsájának megmászása félelmetes feladat, még kemény embereknek is.

– Alig harminc emelet a dolgozószobámig – felelte Kaden, és ismét mozgásra bírta a lábát. Majd mindennap felkaptatott ide, de mindig kényelmes tempóban. Mint arra most rádöbbent, egyre kényelmesebb és kényelmesebb tempóban, ahogy teltek-múltak a hónapok. Amut viszont azóta nagy iramot diktált, hogy elhagyták a tanácstermet, Kaden lába pedig már a tizedik emeleten égni kezdett. Egyelőre kiverte a fejéből azt a tervét, hogy jóval magasabbra megy, mint a Lándzsa harmincadik emelete.

– Amikor a szerzetesekkel éltem – mondta, és ismét megállt, mikor odaért Amuthoz a lépcsőfordulóban –, egy ilyen út pihentetőnek, lazításnak számított volna.

– Te vagy a köztársaság Első Szólója. Fontosabb dolgokat kell tenned, mint hogy lépcsőmászással fáraszd magad.

– Te pedig az Aedoli Testőrség Első Pajzsa vagy – vágott vissza Kaden –, mégis szakítasz rá időt, hogy minden reggel felszaladj ezen a lépcsőn. – Párszor látta már edzeni a férfit, mindig jóval pirkadat előtt, amikor teljes páncélzatban, homokzsákkal a vállán robogott felfelé a lépcsőn: arca maga volt az elszántság maszkja.

– Minden reggel felrohanok rajta – felelte Amut komoran –, mégis elmulasztottam a feladatomat.

Kaden hátat fordított a felső lépcsőfokoknak, hogy a testőrre nézhessen. Megkeményítette a hangját.

– Elég a szégyenkezésből! Élek. A tanács biztonságban van. Ez az önostorozás nagy fényűzés, olyasmi, ami nem derít fényt az itt történtekre.

Amut felnézett rá, a fogát csikorgatta, majd bólintott.

– Ahogy óhajtod, Első Szóló.

– Beszélgessünk felfelé menet! – kérte Kaden. Még tizenöt emelet választotta el a dolgozószobájától. – És ezúttal lassabban haladjunk. Szóval, mi is történt itt?

Amut, még mindig a kardján nyugtatva kezét, ismét elindult. Anélkül kezdett el beszélni, hogy hátranézett volna, mintha csak az előtte emelkedő, üres lépcsőnek intézte volna a szavait.

– Valaki behatolt a palotába.

– Ami nem nehéz – vélekedett Kaden. – Mindennap vagy ezer ember lépi át a kaput… szolgák, futárok, kalmárok, fuvarosok…

– Aztán bejutott a Lándzsába.

Kaden megpróbálta megfejteni a dolgot. Intarra Lándzsájába egyetlen bejárat vezetett, egy magas, íves kapu, amelyet a toronyfal megkarcolhatatlan vasüvegébe égettek, faragtak vagy vájtak. Éjjel-nappal aedoliak őrizték.

– A lenti embereid…

– A Lándzsa nem olyan, mint egy lezárt erőd. Császári… – Amut megrázta a fejét, aztán kijavította magát. – Köztársasági ügyek intézése zajlik benne. Emberek jönnek-mennek. A kapuban álló embereim feladata elhárítani minden egyértelmű veszélyt, de nem állíthatnak meg mindenkit, csak úgy, ha azzal elmondhatatlan fennakadást idéznek elő.

Kaden bólintott, vázlatosan már látta, mi a gond.

Intarra Lándzsája ősi volt, öregebb az emberi emlékezetnél, még a legvénebb csestriim feljegyzéseknél is régebbi. A Hajnalpalota építészei anélkül emeltek köré egy erődítményt, hogy tudták volna, ki építette magát a tornyot, vagy hogyan, netán miért. Kadennek voltak halvány gyerekkori emlékei arról, hogy a nővére egyik fóliánst olvassa a másik után, hogy a rejtély nyomára bukkanjon, egyik kódexet a másik után, és mindegyikben volt egy elmélet, egy érv, valami, ami bizonyosságnak tetszett. Végül Sanlitun azt mondta neki: Adare, el kell fogadnod, hogy a tudásnak is van határa. Lehet, hogy sosem ismerjük meg a Lándzsa valódi történetét.

És persze az apjuk mindvégig tudta, mi az.

– Én mondtam el apádnak, hogy mi célt szolgál a Lándzsa – közölte Kiel Kadennel hónapokkal ezelőtt, alig pár nappal azt követően, hogy visszaszerezték a Hajnalpalotát –, ahogy most elmondom neked.

Ők ketten – a frissen létrejött Annuri Köztársaság Első Szólója és a halhatatlan csestriim történetíró – törökülésben üldögéltek egy vérző fűz árnyékában az Özvegy Kertje egyik tavacskájának a partján. Enyhe szellő borzolta fel a zöldes-barnás vizet, fény villózott az apró hullámokon. A fűzfa lengedező ágai árnyékokat fröcsköltek szanaszét. Kaden türelmesen várt.

– A torony – folytatta a történetíró – a legtetején valójában egy oltár, szent hely, az a pont, ahol ez a világ érintkezik az istenekével.

Kaden megrázta a fejét.

– Vagy tucatszor álltam a torony tetején. Ott csak levegő van, felhők, semmi több.

Kiel a víz felszínén sikló vékony rovar felé intett. A tavacska vize belapult a lény kicsinyke súlya alatt. Az megrázta hosszú, szempilla vékonyságú lábait, a sötétségből a fényre siklott, majd ismét vissza a sötétségbe.

– Annak a molnárpoloskának – közölte – a víz áttörhetetlen. Sosem fogja átütni a felszínét. Sosem ismeri meg az igazságot.

– Az igazságot?

– Hogy létezik egy másik világ – egy hatalmas, sötét, felfoghatatlan –, ami annak a világnak a burka alatt rejtezik, amit ismer. Az elméje nem arra való, hogy megértse ezt az igazságot. A mélység számára nem jelent semmit. Ahogy a nedvesség sem jelent semmit. Legtöbbször, amikor a vizet nézi, a benne tükröződő fákat, vagy a napot, vagy az eget látja benne. Mit sem tud a tó súlyáról, arról, hogy miként nehezedik arra, ami a felszín alatt siklik benne.

A rovar az Intarra Lándzsája vetette tükörképhez ért.

– A torony tükörképe nem maga a torony – folytatta Kiel, aztán hátat fordított mind a tónak, mind a molnárpoloskának. Kaden követte a tekintetét. Ők ketten hosszú ideig nézték a Hajnalpalota szívében tündöklő rejtélyt. – Ez a torony is – szólalt meg végül Kiel, és a fölöttük az eget kettészelő napfényben ragyogó lándzsa felé intett – csak egy tükörkép.

Kaden megrázta a fejét.

– Minek a tükörképe?

– A világunk alatti világé. Vagy az afelettié. A mellette lévőé. Ennek az igazságnak az átadására nem alkalmasak a viszonyszavak. A nyelv ugyanolyan eszköz, mint a kalapács vagy a fejsze. És vannak feladatok, amikre nem igazán alkalmas.

Kaden visszafordult a vízhez. A molnárpoloska mostanra eltűnt.

– És az istenek át tudnak jutni a toronyban a felszínen?

Kiel bólintott.

– Túl későn derült ki ez számunkra a néped ellen viselt hosszú háború során. Két harcosunk belebotlott a rituáléba, de mire megmászták a torony tetejét, az istenek eltávoztak. Csak az emberi hullákat hagyták hátra.

– A fiatal istenek emberi kelyheit – mondta Kaden egy pillanatnyi tűnődés után.

Kiel bólintott.

– Hogyan?

– Az obviate révén. A rituálé révén, amelyet Ciena követelt, amikor Triste saját mellébe döfte a kését.

Kaden a homlokát ráncolta.

– Hogy működik?

– Ez az – felelte a történetíró –, amit a népem képtelen volt megtudni. A torony egy kapu, ennyit tudunk. De úgy tűnik, csak az isteneknek van hozzá kulcsa.

Egy kapu az isteneknek, gondolta Kaden komoran, ahogy Maut Amut mögött kaptatott felfelé, és saját forró lélegzete görcsösen örvénylett a tüdejében. Senki meg nem mondhatta, hogy aki nem is olyan régen betört a Lándzsába, tisztában volt-e ezzel az igazsággal. Ahogy újfent senki meg nem mondhatta, hogy nem ismerték-e.

Óvatosan és szándékosan hagyott fel ezzel a gondolatmenettel. Scial Nin hangját hallotta, amint az öreg apát halkan és nyugodtan azt mondja: Foglalkozz az előtted álló feladattal, Kaden! Minél többet akarsz látni, annál kevesebbet veszel észre.

– A támadók kiadhatták magukat rabszolgáknak vagy akár minisztereknek is – mondta éppen Amut. – Látogatóba érkezett diplomatáknak, szinte bárkinek…

Ennek volt értelme. A Lándzsa többségében üresen állt – széttörhetetlen csillogó burokként –, de a legelső annur császárok harminc faemeletet emeltek ebben a burokban, amely ennél tízszer többet is be tudott volna fogadni, mielőtt feladták volna, és az e feletti több ezer méter így üresen, visszhangosan maradt. Ezeket az emberek belakta szinteket köznapi ügyeknek szentelték: miniszteri irodák, fogadótermek voltak itt, meg egy nagy, kör alakú ebédlő, ahonnan remek kilátás nyílt az egész palotára. Három teljes emeletet szenteltek az idelátogató méltóságoknak fenntartott lakosztályoknak, azoknak a férfiaknak és nőknek, akik hazatérve eldicsekedtek vele, hogy a világ legmagasabb építményében éjszakáztak, a toronyban, amelyet bizonyosan az istenek emeltek. És persze rendelkezésre állt az összes kellő kiszolgálás, szakácsok, rabszolgák és szolgálók, mindenki, akire csak szükség volt.

Ha ez egyáltalán lehetséges, Amut még finoman is fogalmazott – mert állandóan emberek áramlottak ki-be, az aedoliak pedig semmilyen módon nem kutathattak fel mindenkit az összes szinten. A támadók viszont nem a konyhák környékén ólálkodtak. Valahogy feljutottak a harmincadik szintre, oda, ahol állítólag biztonságos volt.

– Mi történt a dolgozószobámnál? – kérdezte Kaden.

Amut feszült hangon válaszolt.

– Elintézték az odaállított három embert.

Kaden az Első Pajzsra nézett.

– Megölték őket?

Amut kurta fejcsóválással válaszolt.

– Ártalmatlanná tették őket. Leütötték az embereimet, de amúgy kutya bajuk.

– Ki az – tűnődött el Kaden, lelassítva lépteit –, aki képes túljutni három, őrhelyen álló aedolin?

– Nem tudom – felelte Amut, akinek megfeszült az álla, mintha csak próbálná visszafojtani a szavakat. – Ezt szándékozom kideríteni.

– Kezdem érteni – pillantott le Kaden a mögöttük hagyott fokokra –, hogy miért tartod őket veszélyesnek.

Mire végül elérték a dolgozószobát, azt már elözönlötték az aedoliak. Kaden belesett az ajtón. Úgy tűnt, mintha a testőrök főleg takarítanának: kódexeket pakoltak vissza a polcokra, térképeket tekertek össze, kigöngyölték a hatalmas sia szőnyeget.

– Biztonságos? – kérdezte Kaden.

Most vette csak észre, hogy eddig megfeszült a válla és a háta, mintha csak arra számítana, hogy egy orgyilkos kést döf a tarkójába, hogy egy hurok zárul rá szorosan a bokájára. Beletelt egy pillanatba, mire enyhült a feszültsége.

A tényeket lásd, ne a félelmeidet!

A dolgozószoba ugyanolyan volt, mint mindig – hatalmas, félkör alakú szoba, amely az emelet felét elfoglalta. Az íves vasüveg fal páratlan kilátást nyújtott Annurra, és Sanlitun a lehető legkevesebbet tette azért, hogy ezt a kilátást eltakarja. A könyvespolcok a belső fal mellett álltak, a nagy asztalok pedig a helyiség közepén, de a betörhetetlen fal sima ívét szinte semmi nem törte meg: mindössze egy asztal került ide két székkel meg egy antik ko-tábla, egy egyszerű talapzat, rajta egy kövület, egy törpe feketefenyő cserépben, amelynek a törzse elsorvadt és eltorzult.

– Az embereim tucatszor átnézték a helyet – felelte Amut, és követte az Első Szólót, miközben az aedoliak némán kisorjáztak. – Kerestem mindenféle csapdát, aminek az elhelyezését ismerem, utána pedig egész délután itt szimatoltak a kutyák mérgek után. Robbanószer után kutatva átvizsgáltunk minden fiókot, minden tekercset, minden kódexet. – Megrázta a fejét. – Nincs itt semmi. Tiszta a szoba.

– Túlságosan is tiszta.

Kaden a hang felé fordult, és látta, hogy Kiel áll a távolabbi könyvespolcnál, és végigsimít annak fakeretén.

– A csapdák keresése során eltüntettétek a behatolók minden nyomát.

Amut ujjai rászorultak kardja markolatára.

– Nem volt itt semmiféle nyom. Ezek jók voltak. A jónál is jobbak.

Kiel egy pillanatig tűnődve nézte az aedolit, majd bólintott. Az arcán semmi jele nem volt annak, hogy aggódna, csak kíváncsiságot lehetett felfedezni rajta. De ez így volt a Halott Szívben is, amikor a történetírót bebörtönözte egy elfeledett erőd mélyén egy eszelős, akinek az volt a célja, hogy mind egy szálig kiirtsa a tudós fajtáját. Kiel elég jól megtanult érzelmeket tettetni, de többnyire nem nagyon vette erre a fáradságot. Az emberek különc lángelmének tartották, de hát Annurban hemzsegtek a különcök és a lángelmék.

Kaden nézte, ahogy a történetíró átszeli a szobát, és lépteiben éppen csak fel lehetett fedezni egy kis sántítást: valami eltört benne, ami tökéletlenül forrt össze. Kiel évezredek óta járta ezt a világot, de komoly és szinte ránctalan arca mintha egy negyven-ötven éves emberé lett volna. Végül el kell majd hagynia a tanácsot és a palotát, valószínűleg magát Annurt is, még mielőtt valakinek feltűnik, hogy sosem változik, sosem öregszik.

Feltéve, ha addigra nem leszünk mind halottak, javította ki magát Kaden gondolatban.

– Akkor miért jöttek? – kérdezte a történetíró.

– Lopni – felelte Amut. – Csak az lehet a magyarázat.

Kaden felhúzta a szemöldökét.

– Eltűnt valami?

– Nem tudom, Első Szóló. Az aedoliak testőrök. Mi az ajtó előtt állunk. Most, hogy megbizonyosodtunk róla, hogy a dolgozószoba tiszta, azt reméltem, hogy te fényt tudsz deríteni arra, mi volt odabent. Hiányzik valami?

– Jól van – válaszolta Kaden. A szoba közepére sétált, ahol lassan körbefordult. – Elég biztonságosnak tűnik. És még semmi sem ölt meg.

– Jelenleg ez a Hajnalpalota legbiztonságosabb helyisége – mondta Amut. – Az életemet tenném rá.

Kaden megrázta a fejét.

– És mennyire biztonságos – kérdezte csendesen – maga a Hajnalpalota?

* * *

Csak miután Maut Amut elhagyta a termet, fordult Kaden ismét Kielhez.

– Mit gondolsz?

A csestriim szemügyre vette a csukott vérfa ajtót.

– Az olyan emberek, mint ez az aedoli, tanulmányozásával értettem meg, mit is jelent az az emberi szó, hogy büszkeség.

– Én a dolgozószobára értettem. Szerinted Amutnak igaza van? Ez valamiféle bonyolult lopás lett volna?

A történetíró megrázta a fejét.

– Ezt lehetetlen megmondani. A testőrök mindent elmozdítottak.

Kaden bólintott. Majd mindennap járt a dolgozószobában, és egy pillanat alatt fel tudott idézni a félköríves helyiségről egy viszonylag elfogadható képet, de sosem vette a fáradságot, hogy szabályszerű saama’ant készítsen róla. A könyvek gerincéről meglévő emlékei ködösek voltak, a tekercsek elrendezése pontatlan. De még így is megfelelő hely lett volna a kezdéshez, ha az aedoliak nem töltik a délelőtt javát a teremben. Az ifjú néhány szívdobbanásig mérlegelte, hogy az emlékezetébe vési, de aztán letett róla, és inkább magára a helyiségre összpontosított.

A nap lenyugvóban volt, a nyugati égen hanyatlott lefelé, míg végül már alig valamivel járt csak Annur háztetői felett. Senki nem vette a fáradságot, hogy meggyújtsa a szobában a lámpásokat, de elég napfény szűrődött még be egy röpke körülnézéshez. Ahelyett, hogy az asztalokat vagy a polcokat vette volna szemügyre, Kaden átsétált a városra néző falhoz, a vérfa padlónak ahhoz a kis darabjához, ami a többinél fényesebben csillogott. Nem volt nehéz elképzelni az itt üldögélő Sanlitunt, Annur utolsó igazi császárát, lótuszülésben, ahogy arra a szerzetesek tanították. Kaden szabadjára engedte a gondolatait, igyekezett meggyilkolt apja elméjébe siklani.

Annur a világ legnagyobb birodalmának legnagyobb városa volt, több mint kétmillió férfi, nő és gyermek otthona; házaik és boltjaik, templomaik és kocsmáik szorosan egymás mellé épültek. Odalent emberek ettek és verekedtek, szerettek, hazudtak és haltak meg – mindezt alig pár lépésre a szomszédaiktól, ahol mindössze egy repedt, tíkfából ácsolt fal választotta el a vajúdó anya kínjait a forró ölelésben egyesült szerelmespártól. Ashk’lan üressége után, a nagy tér és a csend után, mindez… túl sok volt, még a Hajnalpalotában is. Kaden bele tudott helyezkedni apjának abba a vágyába, hogy maga mögött hagyja az emberiség hordalékát, hogy fölülemelkedjen rajta, maga elé tudta képzelni, ahogy Sanlitun, nem törődve a súlyos, fából ácsolt székekkel, inkább a csupasz padlóra ül, behunyja a szemét, vaknak tettetve magát az átlátszó, törhetetlen falakon túl morajló és hullámzó városra…

Szabadjára engedte a beshra’ant.

Talán egyáltalán nem is az volt. Talán azt a bizonyos foltot ott a padlón valami más, valami lényegtelen koptatta simára – az egyik olyan ezüstös füstmacska, amely palotában kóborolt, vagy csak az asztalkát tologatták el vagy ezerszer takarításkor. Kaden látta, ahogy apja ott ül, mozdulatlanul és csendesen, mint egy, az Ashk’lan feletti gránitpárkányon üldögélő shin szerzetes. Látta ugyan, pedig valójában sosem látta. Sanlitun csak egy árnyék volt, halvány árnyék, amelyet a jelenre vetettek mindazok a dolgok, amiket hátrahagyott.

Kaden hátat fordított az apjáról szóló emlékeknek meg az alant elterülő városnak, amit egykor uralt, és ismét szemügyre vette a szobát. Az aedoliak gondosan jártak el a kutatás során, a különálló lapokat az asztalokon kupacokba halmozták, a kódexeket tökéletesen egymáshoz illő gerinccel tették vissza a polcokra. A katonák azonban természetesen nem rendelkeztek sem Kiel, sem Kaden emlékezőképességével. Az utóbbi most felsóhajtott, ahogy a legközelebbi asztalhoz sétált, átpörgetett pár lapot, aztán visszaejtette őket.

– Nem vagyok benne biztos, hogy hagytam itt bármi olyasmit, amit megéri ellopni – közölte.

– Voltak a csapatmozgásokat taglaló lapok – felelte Kiel. – Utánpótlási listák.

Kaden megrázta a fejét.

– Vannak könnyebben megközelíthető helyek, ahol ilyesmit találhatnak. Ehhez felesleges beszivárogni a Lándzsába. Nem kell hozzá ártalmatlanná tenni három aedolit. – Szünetet tartott, próbált valamit kihámozni a dologból. – Ez valami más volt. Valami… több. – A súlyos ajtóra pillantott… a három hüvelyk vastag, megvasalt vérfára, amely mögött aedoli testőrök álltak. Csak egy eszelős próbálna azon bejutni. Egy eszelős, vagy valaki, aki, nagyon, de nagyon elszánt. – Il Tornja volt, nem igaz?

– Megbízható jelentések szerint a nővéred kenarangja északon van, noha messzire elér a keze.

Kaden lassan bólintott.

– Ő ismerte ezt a dolgozószobát. Járt itt. Ha kellene neki valami, tudná, hol keresse, és ismer olyanokat, akik képesek ilyesmire. – Habozott, mielőtt befejezte volna mondandóját. – És, akárcsak te, ő is tudja, mi az igazság a Lándzsáról. Hogy miért épült.

Kiel lassan biccentett.

– Tudja.

Valami fagyos súllyal telepedett Kaden mellkasára. Felnézett, mintha képes lenne átlátni a mennyezeten, a több ezer méternyi légüres téren, ami a feje feletti tornyot kitöltötte, át az ott himbálózó ketrec acélpadlatán, amelyben egy fekete hajú és ibolyaszín szemű fiatal nő, egy elképesztően szép lány, papnő és egyben gyilkos, az ember, akinek a testében egy istennő esett csapdába, várta láncra verve, miként alakul a sorsa.

– Ki kell hoznunk Tristét – mondta végül. – Módot kell találnunk rá, hogy ezt most azonnal megtegyük, méghozzá biztonságos módon. Ha il Tornja be tud jutni a dolgozószobámba, akkor be tud jutni a börtönbe is.

– De csak ennek a toronynak a tetején képes a lány megtenni azt, amit meg kell tennie – felelte Kiel.

– De nem tudja, hogyan. De még ha tudná is, akkor sem tehetné. – Elmondta a lánynak, hogy mi az igazság. Vagy tucatszor nekirugaszkodtak, mindig eredménytelenül. – Semmi értelme őt a Lándzsában tartani, ha nem képes az obviatéra, ha nem fogja tudni megtenni. Mindenki tudja, hogy be van börtönözve, és ha eddig nem is támadtak rá, meg fogják tenni.

– Mindez igaz – mondta erre Kiel távolba révedő tekintettel. A csestriim hosszú hallgatást követően hátat fordított társának, és odasétált az asztalkához, amelyen még most is ott állt Sanlitun ko-táblája. Leült a két, egymással szemben állított szék egyikébe. Kaden figyelt. Elég időt töltött Kiel társaságában ahhoz, mióta elmenekültek a Halott Szívből, hogy megszokja ezeket a szüneteket. Noha évezredek óta élt emberek között, ami alatt nemzedékek örökítették meg életüket, szokásaikat, történelmüket, a csestriim jellegtelen viselkedése, az emberi álarc mögött Kiel beszédének ritmusa és gondolkodása idegen, kiismerhetetlen maradt. Kaden türelemre intette magát, úgy nézte, amint a férfi leveszi az ikerdobozok tetejét, és játszani kezd, egyik féllel a másik ellen: az egyetlen hangot a táblán halkan koppanó kövek adták. Előbb a fehérek, aztán a feketék, majd megint a fehérek, újra meg újra.

Egy kívülálló azt gondolta volna, hogy Kielt leköti a játék, de Kaden jobban ismerte már ennél. Olyan könnyedén játszotta a kót, ahogy mások lélegeznek. Egész partikat le tudott volna anélkül játszani, hogy akár csak ránéz a táblára, és soha, de soha nem veszít. Bármilyen magánjellegű háborút is vívott önmaga ellen, annak semmi köze nem volt magához a játékhoz.

Negyven lépés után szünetet tartott, egy pillanatig a köveket tanulmányozta, majd Kadenre pillantott, és úgy vette fel ismét a beszélgetés fonalát, mintha soha nem is engedte volna el.

– Lehetséges, hogy il Tornja pont azt akarja, költöztesd ki a lányt. Hogy ez az egész közjáték csak azt a célt szolgálta, hogy rákényszerítsen az elköltöztetésére.

Kaden homlokráncolva nézte a táblát, mintha csak valamiféle választ rejtettek volna az ott elterülő minták.

– Hogy akkor csapjon le rá, amikor elhagyja a börtönt.

Kiel bólintott.

– Jelenleg Triste a köztáraság legjobban védett tömlöcében raboskodik. Ha valaki meg akarja támadni, annak be kell jutnia a Hajnalpalotába, át kell jutnia öt zárt ajtón és húsz őrön. Ami nem csekély akadály.

– Ide is bejutottak.

– Egyetlen ajtón és három őrön át – mutatott rá Kiel. – A mai támadás lehet, hogy nem volt több egy cselnél, egy próbánál, hogy rettegést szítsanak benned. Végül persze el fog jönni Tristéért, de akkor nem kell megtennie, ha lemondasz róla.

– És ha itt tartjuk a lányt – mondta Kaden –, amint végez északon Hosszú Ököllel, kénye-kedve szerint jöhet el érte.

Kiel bólintott.

Kaden nyugodtságának peremét lassan kikezdte a bosszúsága.

– Vagyis, ha elköltöztetjük, veszítünk. Ha itt tartjuk, veszítünk.

– Minden visszavezet az obviatéhoz. Meg kell győznöd őt. Lehet, hogy nem ismeri a módját, de a benne lakozó istennő igen.

– A rituáléba bele fog halni – ellenkezett Kaden. – Mert a harcosaitok ezt találták oly sok ezer éve, nem?

Kielnek arcizma sem rezdült.

– A lány Ciena börtöne.

– Ő egy ember, nem egy tömlöc. Nem ő kérte arra Cienát, hogy lakozzon a testében, és biztos nem önként vállalkozott arra, hogy részt vegyen a mészárlásban, aminek az istennő kiszabadítása volt a célja. Ez gyilkosság.

– Önfeláldozás – javította ki Kiel. – Az istennő felé. Az istennőért.

– És honnan tudjuk – kérdezte Kaden –, hogy Triste megölése nem semmisíti meg egyúttal Cienának erre a világra gyakorolt hatását? Mert il Tornja ezt akarja, nem?

– Számít a módszer. Az obviate nem gyilkosság, hanem rituálé, amelyben Triste beleegyezik, hogy elengedi az istennőt. Ez nem egy késszúrás a sötétben. Időt ad Cienának, hogy sértetlenül és teljes egészében elhagyja emberi testét. Az obviate nyújtja a biztonságos ösvényt, amelyen elhagyja a világunkat.

– Legalábbis te így hiszed – meredt Kaden a csestriimre.

Kiel éppen csak megbiccentette a fejét.

– Így hiszem. Ez történt az ifjú istenekkel.

– És ha tévedsz?

– Akkor tévedek. Azokra az értesülésekre építünk, amik rendelkezésre állnak.

Kaden egy pillanatig csak nézte a történetírót, aztán elkapta a pillantását, és elnézett Annur sötétbe boruló háztetői felett. Egyetlen szó nélkül maga mögött hagyta érzelmeit, és belépett a vaniate végtelen ürességébe. Mostanra már kedve szerint csinálta, és sikerült séta, sőt beszéd közben is megtennie. Scial Nin szavai jutottak eszébe, amiket egyenesen hozzáintézett úgy egy éve: Jó szerzetes lett volna belőled.

A transzban érezte, hogy minden nyomás lehullik róla. Nem érzett sietséget, sem aggodalmat – csak a tényeket. Il Tornja vagy megleli a módját, hogy megölje Tristét, vagy nem. A lány vagy beleegyezik az obviate végrehajtásába, vagy nem. Vagy meglelik az útját, hogy megmentsék a csapdába esett istennőt, vagy nem. És ha elbuknak, ha minden öröm eltűnik a világból, mennyiben fog az eltérni bármiben is a vaniate roppant csöndjétől?

– Jöjj ki belőle! – szólalt meg Kiel. – Nem lenne szabad ennyi időt önmagadtól elválasztva eltöltened.

Kaden habozott a csendesség mélyén. Eleinte a vaniate megrémítette, hogy milyen irgalmatlan nagy, milyen közönyös, megijesztette a hűvös, abszolút némaság. Ma már úgy vélte, hogy ez a félelem ugyanolyan volt, mint amit az odalent élő annuriak bármelyike érezne, aki egész életében a város nyüzsgésében és zajában élt, és az egyik tiszta reggelen a Csont-hegység egyik gleccserén ébredne: rettegés a túlságosan nagy tértől, a túlságosan sok semmitől, a nem elég nagy éntől, ami betölthetné a hó és az ég közti ürességet. Csak éppen Kaden ma már otthonosan érezte magát ezen a gleccseren. Azt vette észre, hogy amikor a világ túlságosan hangos, túlságosan közeli lett, nem szívesen hagyja el ezt a végtelen semmit.

– Kaden – szólalt meg ismét Kiel hangja, ezúttal élesebben. – Engedd el!

Az ifjú habozva, de kilépett az ürességből, és megérkezett önnön bosszúságának zárdájába.

– Te örökösen benne élsz – mutatott rá, ügyelve, hogy semmilyen érzelem ne csendüljön a hangjában.

Kiel bólintott.

– A mi elménket erre teremtették. A tiéteket nem.

– Mit értesz ez alatt?

A csestriim nem válaszolt rögtön.

Ehelyett felállt, és meggyújtott előbb egy, majd még egy lámpást. Fény öntötte el a szobát, meleg, akár a víz, és nekifeszült a Lándzsa vasüveg falának. Csak amikor az egész helyiséget beragyogta a világosság, akkor ült vissza a székére, és meredt rá az előtte álló ko-táblára. Némi töprengés után lépett egyet az egyik fehér kővel, aztán egy feketével, majd egy újabb fehérrel. Kadennek egyik lépés sem mondott semmit. Mintha Kiel elfelejtette volna, mit kérdezett, vagy elengedte a füle mellett, de aztán végül a történetíró felnézett.

– Láttad, mi történt az ishienekkel – szólalt meg halkan. – Vagy egy részükkel.

Kaden lassan bólintott. A nyirkos, kőfalú cellában hetekig tartó raboskodás nem olyasmi volt, amit az ember könnyen elfelejt, még azok sem, akiknek könnyebben ment a felejtés nála. Még most is maga előtt látta Trant izgatottan tágra nyíló szemét, még mindig ott volt a fejében Ekhard Matol képe, amint az egyik pillanatban habzó szájjal üvölt, a következőben pedig rettenetes mosolyra húzódik az ajka. Őrültek voltak, mind. Kétszer próbálták megölni Kadent: egyszer a Halott Szív labirintusszerű alagútjaiban, másodszor pedig a napsütötte szigeten, ahol a kenták gyűrűje állt, kint a nyílt tengeren. Tudomása szerint még mindig próbáltak valahogy a közelébe jutni. De mégis…

– Az ishienek nem shinek – felelte Kaden. – A módszereik… – Habozott, amikor eszébe jutottak a sebhelyek, az önmaguknak okozott kínok térképe. – Azok a módszerek bárkit megtörnének.

– Igen – felelte Kiel, és egy újabb kővel lépett – és nem. A shinek fegyelme szelídebb, finomabb utat kínál, ám a végállomás ugyanaz. A vaniate olyan, akár… a mélységes tenger. Egyre mélyebbre és mélyebbre merülhetsz benne, de az óceán nem az otthonod. Ha túl sokáig maradsz benne, összeroppant. Bizonyára hallottál róla, hogy történt ilyen a szerzetesek között is.

Kaden hónapok óta igyekezett teljesen kiverni a fejéből Ashk’lant. Az égről és a csendről szóló emlékek túl szorosan összefonódtak a későbbi öldökléssel. Az igazság az, hogy semmit nem tehetett a szerzetesek megmentésére, hogy megmentse Patert vagy Akiilt vagy Scial Nint, és ez túlságosan közel állt ahhoz a másik, nyersebb igazsághoz, hogy nem is tett semmit. Könnyebb volt itteni, annuri kudarcain rágódni.

– Egyetlen shin sem távozott közületek, mikor ott éltél? – kérdezte Kiel.

Kaden a táblára meredt, nem akart a másik szemébe nézni.

– Távozott?

– A népemnek van erre egy kifejezése: Ix acma. Énnélküliség. Középpont-nélküliség.

– Azt hittem, ez az egésznek a lényege – tiltakozott Kaden. – Vagy százezerszer kellett elismételnem a mantrát: Az elme láng. Fújd el!

– Hangzatos szófordulat, de nem pontos. A láng, ha maradunk ennél a hasonlatnál, elhalványul, pislákol, de folytonosan ég. Szükségetek van az érzelmeitekre. Azok tartanak titeket… ehhez a világhoz láncolva.

– Az eltávozás – mondta erre Kaden halkan.

Kiel bólintott.

– Mikor utoljára Ashk’lanban jártam, így hívták.

Az egyik shin alig pár hónappal azután távozott, hogy Kaden a hegyekbe érkezett. Nem csináltak belőle nagy hűhót. A szerzetes – az ifjú akkor még túl kicsi volt, túlságosan képzetlen, hogy emlékezzen a nevére – az egyik délutánon egyszerűen felállt a meditációs csarnokban, odabólintott az ott ülő többieknek, és kisétált a hegyekbe. A mindig kíváncsi Akiil mindenképpen tudni akarta, mi történik vele, hogy mikor tér vissza. Scial Nin azonban csak a fejét rázta. „Nem fog visszajönni.” Sem szomorúságra, sem ünneplésre nem volt ok. Egy ember, teljesen önszántából, elment, csak a hiányát hagyta hátra, a hálóteremben hirtelen megüresedett kőfalú cellája. De hát a shinek régóta együtt éltek az ürességgel.

– Mindig azt hittem, hogy akik eltávoztak, azok kudarcot vallottak – mondta most Kaden. – Hogy ők azok, akik nem bírták ki. És most azt mondod, pont ők azok, akik tényleg urai lettek a vaniaténak? Akik teljesen belemerültek?

– Hogy mi siker vagy kudarc – nézett rá Kiel a táblára –, nagyban függ az ember céljaitól. A hegyek között lelt fagyhalál számos fajtársad szerint nem számítana sikernek, de akik eltávoztak, meglelték, amit kerestek. Elfújták a lángot.

– És a többiek? Rampuri Tan, Scial Nin meg a többiek?

Kiel felnézett.

– Ők nem. Nem éltek elég sokáig, egyikőtök sem, hogy megváljatok az érzelmeitektől.

– Ezért akarja il Tornja elvágni ezt a szálat. Ezért akarja megölni Cienát és Meshkentet.

A történetíró bólintott.

Kaden lassan, hosszan kifújta a levegőt.

– Megyek, beszélek Tristével.

– És mit fogsz mondani neki?

Jó kérdés volt. Döntő kérdés. De Kaden csak némán ingatta a fejét.

NEGYEDIK FEJEZET

Nira tekintetét mintha vasból kovácsolták volna.

– Ugyan, áruld el – firtatta a vénasszony –, hogy mi értelme van egy kicseszett tanácsadót tartanod, ha eszed ágába’ sincs megfontolni egyetlen tanácsát sem?

– Meghallgatom a tanácsodat – felelte Adare, és igyekezett türelmesen, halkan, logikusan beszélni. Erről váratlanul azok a gyerekkori látogatásai jutottak eszébe, amikor felkeresték apja Annurtól északkeletre fekvő vadászbirtokait. Noha Sanlitun sosem vadászott, tartott egy falka kutyát – némelyiket valamelyik külföldi méltóságtól kapta ajándékba, míg a többiek már a birtokon születtek –, lánya pedig szerette kora reggel felkeresni a jószágokat, még mielőtt a szolgák és szolgálók többsége felkelt és nekilátott volna a dolgainak. Volt ott egy vörhenyes bundájú, fél szemére vak szuka, félig-meddig sánta is, de egészében rosszindulatú, és akit Adare torz módon megkedvelt. Az öreg kopónak mindig vitt csontot a konyháról, amit bedobott az óljába, aztán hátralépett, míg a szuka szája ép felével rágni kezdte a csontot, de eközben egy pillanatra sem vette le baljós pillantását a lányról.

A kutya több mint egy évtizede kilehelte már a lelkét, de a Nirával való beszélgetés életre keltette az összes régi ösztönét. Akárcsak a kopó, az asszony sem volt hajlandó semmit elengedni, amibe beleharapott. Mint az eb, ő is belemarna bárkinek a kezébe, aki túl közel merészkedik, még akkor is, ha az a kéz eteti. Akárcsak a kutya, ő is túlélte a neki jutott küzdelmeket, azokat a harcokat, amikbe az összes többi fajtársa belepusztult.

Viszont a kopótól eltérően, emlékeztette magát Adare komoran, Rishinira ezerévesnél is öregebb, és egykor segített elpusztítani a fél világot.

– Szeretném, ha Annurban lennél – mondta a lány megfontoltan, ahogy igyekezett kifeszegetni azt a bizonyos csontot Nira szájából anélkül, hogy leharapná a kezét –, de itt nagyobb szükségem van rád. – Dolgozószobája ajtajára pillantott. Zárva volt, bereteszelve, de még így is még inkább lehalkította a hangját. – Vannak szövetségeseim, Nira, de rajtad kívül egyetlen barátom sincs.

– Barátok vagyunk? – vakkantott az asszony. – Még hogy barátok!

Adare nem törődött a közbeszólással.

– Most te vagy az egyetlen, akiben igazán megbízom, Intarra segítsen!

– Ezér’ kellene, te ostoba tehén, hogy melletted legyek, amikor elmész erre az ostoba találkozóra, amiér’ annyira lelkesedsz.

– Nem. Ezért van rád szükségem itt: hogy szemmel tartsd il Tornját.

Nira arca még ridegebb lett a név hallatán.

– A szemmel tartás bolondoknak való. Ha csak szemmel tartanám, már hosszú hónapokkal ezelőtt eltűnt volna, nyomtalanul, tökéletesen kicsusszanva az erőtlen kis kezeid közül.

– Nem hiszem – mondta Adare vontatottan, már vagy századszor gondolva végig az elmúlt év történéseit. – Nem értem vívja ezt a háborút, de nem is azért harcol, mert te valami láthatatlan pórázt tettél a nyakára. Már hetekkel azelőtt itt volt északon, hogy megjöttünk. Megvan rá az oka, amiért az urghulok ellen megy, amiért Hosszú Ököl ellen megy.

– Ó, lefogadom, hogy megvan rá az oka. Minden lénynek megvannak a saját indokai, még az olyan nyomorult, manipuláló fattyaknak is, mint amilyen a te hadvezéred. Főleg az olyanoknak, mint ő. – Megrázta a fejét. – Ám az ő indokait illetően a gond csak az, hogy ezek az ő kicseszett indokai. – Adare egy pillanatra megpillantotta az asszony barna fogait, amikor mosolyra húzta a száját. – Itt jön a képbe a póráz.

– De ha velem utazol, ha távol kerülsz tőle, akkor nem fogod tudni…

– Mit nem fogok tudni? – húzta fel Nira a szemöldökét. – Hirtelen megcsapoló lettél? Ezt is hozzácsaptad fényes címeid hosszú listájához?

Adare csak a fejét rázta, és igyekezett kordában tartani felgyülemlő haragját.

– Természetesen nem vagyok megcsapoló – felelte halkan.

Nira erre kurjantott egyet, ráncos arcára színlelt meglepetés ült ki.

– Nem vagy megcsapoló? Nem vagy az? Úgy érted, igazából nem to’d ezt a szaros világot az akaratod alá hajtani alig egy pillanat leforgása alatt? – Mielőtt Adare felelhetett volna, az asszony előredőlt, és csontos ujjával mellbe bökte. Ekkor minden könnyedség eltűnt a hangjából. – Akkor ne mesélj nekem arró’, hogy mit tehetek és mit nem a bűvhatalmammal.

Visszahúzta az ujját, majd az északi ablaksor irányába bökött.

– Tudom, hogy hol van ebben a percben. Többek közt ezt teszi a póráz, te csöcsfejű császárpótlék. Ha úgy dönt, hogy ma délelőtt nyugatnak lovagol, tudni fogok róla. Ha visszafordul, tudni fogok róla. Tudni fogom akkor is, ha itt vagyok, ebben a nyomorúságos viskóban, amit te palotának hívsz, és tudni fogom akkor is, ha derékig merülök valami raalte-i gazda szántójának mocskos szarában.

– És íme, még egy bölcsesség, amiér’ pénzt kérhetnék, mégis ingyen adom neked: azt a pórázt olyan szorosra tudom vonni, amilyenre csak akarom, és amikor csak akarom. Nyugodtan sütkérezhetek a napon Dombâng partjainál egy lassan úszó hajón, ahol egy meztelen fiú finom olajjal dörzsöli be sajgó lábamat, és ha holtan akarom látni a hadvezéredet, elég egyet csettintenem, kiélvezve a halálát, hogy aztán megforduljak, és az olajozó fiú megdögönyözhesse ráncos valagamat.

– Vagyis, amiko’ azt mondod, hogy azért kellek neked itt, hogy figyeljem il Tornját, akkor vagy ostobább vagy egy letaglózott ökörnél, vagy hazudsz, és nagyon nehezen tudnám csak megmondani, melyiknek örülök kevésbé.

Adare nagy nehezen elszámolt háromig, miután az asszony befejezte a mondókáját. Aztán ötig. Aztán tízig.

– Befejezted? – kérdezte végül.

– Még nem! – fortyant fel Nira. – Oshira is gondolnod kell. Még ha nem is bízol a pórázban, a fivérem most is ott van a fattyúval, és követi minden lépését.

Adare megcsóválta a fejét.

– Oshi nem azért van ott, hogy il Tornját figyelje. Abban a reményben van ott, hogy a kenarang esetleg megleli a módját, hogy meggyógyítsa, hogy befoltozza az emlékezetét, megszüntesse az őrületét. Már azt sem tudja, ki is az az il Tornja.

Nira felhorkantott.

– És az lesz a legjobb, ha a csestriim fattyú nem is változtat ezen. Oshi hamuvá égetné, ha emlékezne az igazságra.

A tekintetük összekapcsolódott. Adare emlékezett még rá, hogy nem is olyan sok hónappal korábban, amikor egy ilyen kirohanás, amit az asszony acélos meggyőződésével adott elő, még szégyenkezéssel és bosszúsággal töltötte volna el. De már nem. Hónapok óta birkózott Lehavval a déli sereg miatt, il Tornjával az északi miatt; hónapok óta alkudozott a helyi kereskedők céheivel a gabona áráról, a főurakkal az adókról, Kaden ’Shael-szülte köztársaságának végtelen sorban érkező, tehetetlen követeivel, a mellébeszélő tökfejekkel, akik több tucat ígéretet tettek, és kétszer annyit követeltek mindenféle komolyabb változtatás nélkül; hónapok teltek el úgy, hogy tudta, elég egyetlen hiba, egyetlen kis balszerencse, és cserben hagyja azokat, akiknek a védelmére felesküdött; hónapokon át hallgatta, mint sírja magát álomba a fia estéről estére – így aztán, oly sok hónap után, már nem volt könnyű megijeszteni, mert már nem az a rémült hercegnő volt, aki egy éve elmenekült a Hajnalpalotából. Mégis, semmit sem nyerhetett azzal, ha összecsap saját mizran tanácsosával, főleg azért nem, mert az asszonynak igaza volt.

– Tényleg hazudtam – mondta Adare. – Azt akarom, hogy il Tornja közelében maradj, de ennél többről van szó. Azért kell, hogy itt maradj, hogy vigyázz Sanlitunra. Hogy gondját viseld, míg én távol leszek.

– Á! – bólintott erre lassan Nira. – Szóval ez a veleje. Végre belementél, hogy megválj a gyermektől.

– Nincs más választásom – mondta Adare, aki még ekkor is azt remélte, hogy esetleg téved. – Annurba kell mennem. A légiók emberhiánnyal küzdenek, rossz az utánpótlás, kimerültek. És ha nem tudom megmenteni őket, ők nem tudják megmenteni Annurt, nem tudják megvédeni Annur népét, és akkor én mi a fenére vagyok jó? Mi értelme császárnak lenni, ha hagyod, hogy egy horda barbár darabokra szaggassa a népet, akit neked kellene megóvnod? – Komoran megrázta a fejét. – Az a ’Kent-csókolta tanács lehet, hogy csak azért akar odahívni, hogy könnyebben kést döfhessenek a bordáim közé, de ez olyan veszély, amit vállalnom kell. Szembe kell néznem vele. A fiamnak azonban nem. Neki biztonságosabb itt.

Megborzongott, amikor kimondta ezt a szót. Biztonságosabb. Mintha lenne bármilyen hely, ami tényleg biztonságosabb, mikor egy urghul sereg tör előre északkeletről, alkalmatlan, hataloméhes szajhák alkotta hamis tanács uralja Annurt, délen a légiók a teljes széthullás szélén állnak, magában Annurban is szinte teljesen lemondtak a rendfenntartásról, tolvajok és banditák járják a vidéket, kalózok fosztogatják a tengereket. Nagyon is fennállt annak a lehetősége, hogy Adare, mikor itt hagyja Sanlitunt, arra ítéli, hogy tőle távol érje a halál a gyermekét…

Erővel verte ki a gondolatot a fejéből.

Aergad falai viharvertek voltak, de még álltak. A mély vizű Haag gyorsan áramlott keleten, végső határként a város és az urghulok között. A Haag túlsó partján il Tornja légiói vívták reménytelen csatájukat. Mindenhol veszély leskelt, de Aergad még mindig biztonságosabb volt, mint az a kétes fogadtatás, ami rá várt Annurban.

– Nézd, Adare! – szólalt meg Nira. Most az egyszer kordában tartotta gúnyolódását és dühét. A hangja is mintha megváltozott volna, elhagyta a csatornák nyelvezetét, felváltotta valami egyszerűbb, régebbi, megfontoltabb beszédmodor. – Okos dolog hátrahagyni a fiút… vagy egy tucat okból… de nem rám.

– De igen, pont rád. Te vagy a mizran tanácsosom.

– Igen, a tanácsosod vagyok. De nem a szoptatós dajkád. Ezek a csöcsök már ezer éve kiapadtak.

– Nem kell őt szoptatnod – felelte Adare. – Vagy tisztába tenned, átöltöztetned, bepólyálnod. Van vagy egy tucat nő, aki képes erre. Neked csak vigyáznod kell rá. Megóvnod őt.

Nira kinyitotta a száját, mintha felelni akarna, aztán gyorsan becsukta. Adare döbbenetére könnyek jelentek meg az öregasszony szemében, megcsillant rajta a lámpa fénye.

Volt gyereke. A felismerés szinte ökölcsapásként érte Adarét. Azóta, hogy először találkozott Nirával Annurban, az Istenek Útján, eszébe sem jutott ezt megkérdezni. Vagy egy fél szívdobbanásig az atmanok történelméről szóló emlékek után kutatott, de ezek a leírások, noha hátborzongatóan részletesek voltak, amikor a több évtizedes háborúról szóltak, mélyen hallgattak gyerekekről. Amennyire a lány tudta, Nira sosem volt férjnél, nem mintha ez bármi akadályt is támasztott volna a gyerekszülés útjába.

– Nem vagyok alkalmas – mondta a vénasszony, és most évszázadok súlya nehezedett a vállára, hangja nyers volt, akár a csiszolatlan fa. – Nem vagyok alkalmas gyerekekre felügyelni.

Adare csak bámult. Már megtanulta elviselni a nő szitkait és megfélemlítő kirohanásait, de ez a váratlan őszinteség letaglózta.

– Mi történt? – sikerült végül kinyögnie.

Nira megrázta a fejét. Gacsos keze összekulcsolódott az előtte lévő asztalon. Adare figyelt, próbált értelmet vinni ebbe a szörnyű, néma gyászba.

– Képtelen vagyok rá, te lány – mondta végül az asszony. – Még egyszer képtelen. Nem teszem.

Ebből a pár szóból Adare kihallotta minden éjféli rettegését. Sanlitun megszületése óta arról próbálta meggyőzni magát, hogy a rémálmai és az ébren megtapasztalt rettegés, a gyermekét féltő végtelen litániák nem mások, csak kimerült, agyonhajszolt elméjének a termékei. A kisfiú egészséges, emlékeztette magát, szemügyre véve a csöppség pufók, barna arcát, az ujjaira fonódó erős ujjacskáit. Biztonságban van, suttogta, és kipillantott az ablakon a város falainak irányába. Nincs oka félni.

A Sanlitun születése óta eltelt hónapokban Adare efféle erőtlen falakat húzott fel maga és a kint létező szörnyűséges lehetőségek dzsungele közé. Félig-meddig meggyőzte magát arról, hogy a szeretet, a törődés és a végtelen virrasztások révén képes elhárítani minden bajt pufók, nyűgös gyermekétől, ettől az apró, még beszélni sem tudó lénytől, aki többet jelentett neki, mint saját maga. A Nira szemében megjelenő könnycseppek, a kéztördelés, az a pár halk és csendes szó – Képtelen vagyok rá, te lány – úgy tépték szét ezeket a falakat, ahogy a kés hasogatja szét a vizes papírt. A hirtelen támadt kétségbeesés torkon ragadta Adarét, aki több szívdobbanáson át szinte levegő után kapkodott.

– Én nem… – kezdte. A hangja megremegett, mire vett egy nagy levegőt, végigmérte Nirát, megpróbálta megérteni, felfogni az asszony mondandóját. – Tudom, hogy nem tökéletes a helyzet. Tudom, hogy nem tudod megvédeni mindentől. De nincs erre senki más.

Nira némán ingatta a fejét, mire Adare kinyújtotta a kezét, és sajátjába fogta a nőét.

– Okos vagy – mondta halkan. – Erős vagy. És bízom benned.

– Egyszer rám bíztak egy egész kontinenst, te lány, és én hagytam, hogy felégessék. Én égettem fel.

– Most nem egy kontinensről van szó.

– Tudom, miről van szó – csattant fel Nira, és megszokott nyűgösségéből valami máris kezdett visszaszivárogni a hangjába. – Nekem is volt egy kisfiam. A saját kisfiam. Nem tudtam megmenteni.

Adare bólintott. El tudta képzelni, milyen rettenetes lehetett. De ezért inkább meg sem próbálta.

– Könyörögve kérlek, Nira.

A nő a könnyein keresztül nézett rá, aztán elhúzta a kezét, hogy megtörölgesse vele a szemét.

– Egy császár nem könyörög. Egy császár parancsol.

Adare megrázta a fejét.

– Egy ilyen dologban nem.

Nira ismét ránézett.

– Mindenben, te ostoba lotyó. Ezt jelenti császárnak lenni.

– Akkor hát megteszed?

– Ez parancs?

Adare némán bólintott.

– Akkor megteszem. – Nira hosszan, reszketegen kifújta a levegőt. – Vigyázok a bömbölő kis szarosra, míg odaleszel.

Adaréban ekkor valami szörnyű feszültség hirtelen feloldódott. Úgy érezte, ő is mindjárt sírva fakad.

– Köszönöm, Nira.

– Egy császár nem köszöni meg az alattvalójának, hogy az végrehajtja a parancsait.

– Nos, én mégis köszönöm.

Nira zordan csóválta a fejét.

– Majd akkor köszönd, amikor visszaadom a kezedbe a kiskölköt, és még mindig lélegzik.

ÖTÖDIK FEJEZET

Kaden égő tüdővel és görcsölő combbal, de erőnek erejével kaptatott tovább a fa csigalépcsőn. Maut Amut megnyugtatta, hogy a Lándzsa elleni támadás nem jutott feljebb az Első Szóló saját dolgozószobájánál, a harmincadik, egyben utolsó, emberek lakta emeletnél az ősi toronyban, ám mégis egy nyugtalan éjszaka után, amikor is elkerülte az álom, ráébredt, hogy látnia kell a lányt, Tristét, saját szemével kell látnia, megtudnia, hogy életben van és hogy sértetlen; vagy legalább annyira sértetlen, amennyire az lehetséges.

Mindössze tucatnyi lépcsőfokba telt, mire a dolgozószobája előtti fordulóból indulva maga mögött hagyta az alsó szintek között az utolsót is, elhagyta az emberek lakta szobákat és folyosókat, hogy a képtelenül magas, istenekre méretezett térbe lépjen, amely felettük tátongott. A lépcsők persze haladtak tovább, az egyetlen emberi építményként a Lándzsa kongó ürességében, a torony közepén álló keskeny csigalépcső formájában, amelyet saját gondosan felépített állványzata, valamint a fenti, elképesztő magasságokból aláhulló, csuklóvastag acéldrótok tartottak. Mindenütt másutt csak levegő volt, üresség, fény, és messze, messze fent a világ legmagasabban álló tömlöce.

Mikor Kaden ötéves volt, Valyn pedig hat, valamelyikük rábukkant A tömlöcök építésére. Már nem emlékezett rá, hogyan és merre botlottak bele a régi kódexbe, vagy hogy egyáltalán miért vették a fáradságot, hogy belenézzenek, de magára a könyvre szinte tökéletesen emlékezett: minden oldalára, minden aprólékos ábrájára, minden ijesztő történetre bebörtönzésekről, megőrülésekről, kínzásokról, és arra is, hogy mindezt szárazon, közönyös, tudományos stílusban taglalták. Basci Yuala, az értekezés szerzője tíz éven át kutatott, járt nem kevesebb mint nyolcvannégy börtönben és tömlöcben, tizenöt különböző annuri atrepiában és máshol. Látta Uvashi-Rama kővermét, Szabadkikötő forró celláit, és a hírhedt Ezeregy Szobát, ahol az antherai királyok és királynők hagyták rabjaikat meghalni. Szinte végtelenül sokféle börtön létezett, de mindegyiknek volt pár közös jellemzője – föld alatt voltak, sötétek, kőből épültek. A Hajnalpalota tömlöce mindhárom jegyet illetően rácáfolt az előzetes elvárásokra.

Noha volt egypár fogda az Igazság Csarnoka alatt – kicsi, biztonságosan lezárt szobák a perükre vagy ítéletükre váró raboknak –, Annur legnagyobb tömlöce nem holmi durva, félelmetes lyuk volt egy sziklába vájva. Egyáltalán nem is lyuk volt. Végtére is, még a kőbe is lehet rést ütni. Ha az embernek elég ideje van és megfelelő szerszáma, be- vagy kiáshatja magát. Azonban az Annuri Birodalom egész történelme során, mi több, még előtte sem lelte meg senki a módját, hogy akár csak a legkisebb karcolást ejtse Intarra vasüveg lándzsáján, ezért választották a tornyot a palotabörtön építői.

Természetesen nem használták az egész tornyot. A teljes Lándzsába befért volna akár százezer rab is, kémekből, árulókból, leigázott királyokból egy egész nép. Egyetlen emelet is elegendő volt hozzá, egy emelet száz és száz méter magasságban a föld felett, amelyet csak ezen a fényben és csendben felfelé kanyargó csigalépcsőn lehetett elérni, és amelyet acélrudak és láncok szédítő szerkezete tartott függve.

A távolból Intarra Lándzsája lehetetlenül keskenynek tűnt, nem lehetett elég széles ahhoz, hogy megtartsa roppant magasságát. Olybá tűnt, hogy elég egyetlen kósza fuvallat, és a ragyogó tű kettétörik, hogy az oldalához súrlódó fellegek darabokra zúzzák. Bentről azonban, mikor a látogatók maguk mögött hagyták az első néhány, emberek lakta emeletet, ténylegesen meg lehetett ítélni az építmény átmérőjét. Egy erős karú férfi vagy nő a lépcső közepén állva el tudott volna dobni egy követ bármelyik átlátszó falig, de nem könnyen. A lenti emeletek emberi léptéke után félelmetes volt megérkezni a hatalmas, üreges oszlopba. A benne felfelé tekeredő csigalépcső törékenynek, hiábavalóságnak tetszett, vakmerő, de kudarcra ítélt kísérletnek, hogy olyasmit másszanak meg, amit sosem szántak arra, hogy megmásszák.

Kaden leszámolt ezer lépcsőfokot, aztán megállt az egyik lépcsőfordulóban, hogy ismét levegőt kapjon. Az út felfelé semmivel sem volt keményebb, mint a Csont-hegység egyik-másik hegymászása, nem volt durvább, mint kétszer-háromszor végigfutni a Hollók Körén az év első hava után, de, amint arra Amut rámutatott, már nem shin akolitus volt. Majd egy évet töltött el a Hajnalpalotában, ez idő alatt a lába elpuhult, derekára zsír rakódott. Mikor keményen megdolgoztatta a testét, mint most is, a szíve vadul, makacsul zakatolt a mellében, nem értve, miért nem bírja.

Kihajolt a fakorláton, és lenézett. Fecskék telepedtek meg a helyen, több százan, és üldögéltek az állványzaton vagy repkedtek éppen az üres toronyban: fényes, sötét alakjuk ide-oda cikázott a sűrű fényben. Kaden felpillantott. Száz méterrel felette újabb ember alkotta emelet szelte át széltében a Lándzsát: egy tömör acélpadló, amelyet az irdatlan teret áthidaló nagy vas és fa boltívek tartottak. A torony üvegfalából lehetetlen lett volna bármit is kivájni, lehetetlen volt bele lyukat fúrni, de a Lándzsa, akárcsak a kőszirtek, amelyeket az ifjú évekig mászott meg újra meg újra, saját, természetes jegyekkel bírt: akadtak benne keskeny párkányok és repedések, mind kis, mind nagy, érthetetlen bemélyedések, amelyeket talán a szél és az eső vájt ki. Csak éppen a Lándzsában nem esett az eső, ahogy a szél sem fújt.

Bármi okozta is azokat a szabálytalan bemélyedéseket, a tömlöc építői arra használták őket, hogy hozzájuk rögzítsék építményüket a torony belsejében, a csúcsig vezető útnak nagyjából a kétharmadánál, ahol egyetlen padlózat terült el ezeken a boltíveken. Kaden elég közel járt már ahhoz, hogy lássa az alattuk unott egykedvűséggel himbálózó tömbszerű alakzatokat – az elítéltek acélketreceit, amelyek olyanok voltak, mint súlyos láncról függő rút medálok. Lelassította a szívverését, még több vért pumpált remegő tagjaiba, és folytatta az útját felfelé.

Újabb száz lépéssel feljebb a lépcső egy fémtokban folytatódott, akár egy fémpalack nyakába csavarodott dugóhúzó. Első Fruin, a tömlöc építésze hatalmas fémlemezeket vasaltatott a lépcső fagerendáira – mindegyik nagyobb volt egy szekérderéknál, kirekesztve minden fényt, egyben meggátolták annak lehetőségét, hogy a rabok megmentésére érkezők kötelet dobjanak nekik – vagy éppen egy méreggel teli fiolát.

Kaden megállt a hirtelen támadt sötétségben verítéktől lucskos köntösében, vadul ziháló tüdővel, hogy a szeme megszokja a fénytelenséget. Aztán reszkető lábbal kaptatott tovább, az utolsó száz métert egyetlen kíméletlen menetben tette meg. A lépcsőház szinte teljes sötétjében lehetetlen volt megmondani, hogy mikor éri el magát a tömlöcszintet. A lába alatt érezte a fokokat, keze alatt a korlátot, aztán egyszer csak egy lámpafényes lépcsőfordulóba ért. A lépcső folytatódott, egyre feljebb és feljebb kacskaringózva, át a tömlöcön egy újabb, felmérhetetlenül hatalmas légüres térbe, míg el nem érte a Lándzsa tetejét. Kaden már nem törődött vele, hanem a két fegyveres őrre nézett – akik foglárok voltak, nem aedoliak –, akik az acélfalba vaskos zsanérokkal rögzített acélajtó két oldalán álltak.

– Első Szóló – mondta a közelebb álló, és mélyen meghajolt.

Kaden válaszul bólintott, és a zárt ajtóra emelte pillantását. Úgy tűnt, Amut igazat állított – a támadók, bárkik voltak is, meg sem próbáltak bejutni a börtönbe.

– Üdvözlünk! – mondta az őr, és Kadennek hátat fordítva, az ajtóhoz lépett. Az nesztelenül tárult fel gondosan olajozott zsanérjain.

Hiába hágott fel annyi lépcsőfokon idáig, a Hajnalpalota tömlöcébe vezető előcsarnok akár a föld alatt is lehetett volna, lehetett volna akár egy ablaktalan terem is valami zömök kőerődítmény mélyén. Tetőablakokon bőséges fény áradhatott volna be, de Fruin nem engedélyezte a börtön megtervezésekor a tetőablakokat. Így csak a felakasztott lámpások szolgáltattak némi fényt. Kaden megtorpant, ahogy az ajtó nagyot döndülve becsapódott mögötte, és felmérte a helyiséget, valami eltérőt, valami furcsát keresve. A lámpák alatt vagy fél tucat írnok ült egy sor íróasztalnál, papirosaik fölé görnyedve, pennáik sercegését csak akkor törte meg halk csendülés, amikor írótollaikat a tintába mártották, aztán a felesleget a kalamárisok üvegpereméhez ütögetve rázták le. Kaden vett egy nagy levegőt, ellazította a vállát. Itt is tökéletes nyugalom honolt.

Az igazat megvallva, csak a mindenütt látható, egyhangú acél – a falak, a mennyezet, a durva padlózat, a teremből kivezető három ajtó – utalt arra, hogy ez több mint egy szokványos minisztériumi iroda. Az acél és az a tény, hogy a távolabbi ajtó mellett egy férfi ült, ugyanolyan íróasztalnál, mint a többiek, csak ő éppen teljes vértet viselt.

Kaden láttán gyorsan talpra ugrott, majd meghajolt.

– Megtisztelsz minket, Első Szóló. E hónapban ez a második látogatásod, ha nem tévedek.

– Simit kapitány – felelte Kaden vontatottan, és közben szemügyre vette a férfit.

Különösen ügyelt rá, hogy minden őrről készítsen saama’ant, valahányszor feljött a börtönbe, hétről hétre összehasonlítva őket, változásokat keresve a szájak sarkában, a szem környéki ráncok feszülésében, bármiben, ami figyelmeztethetné, hogy árulás várható. Haram Simit kapitányban viszont kezdett jobban megbízni, mint a többiekben – ő volt a három főfoglár egyike. A férfi inkább tűnt tudósnak, mint őrnek – vékony ujjak, görnyedt testtartás, nyíratlan, bozontos, ősz üstök, amit a sisak alatt kendővel fogott össze –, viszont ehhez határozottság párosult, tetteiben tudatosság látszott, tekintete pedig Kadent a shinekre emlékeztette. Az ifjú szemügyre vette az arcát, összevetve a különféle saama’anokkal, amiket az elmúlt hónapokban készített róla. Ha volt is változás, nem látta jelét.

– A fiatal nőt jöttél felkeresni? – kérdezte Simit.

Mindig ilyen óvatosan fogalmazott – soha nem mondott megcsapolót, szajhát vagy rabot –, mindig csak a fiatal nőként emlegette.

Kaden bólintott. Arca összeszedett, rezzenetlen maradt.

– Jártak itt az aedoliak? Értesítettek a lenti támadásról?

Simit komolyan biccentett a kérdés hallatán.

– Tegnap, nem sokkal a harmadik kongatás után. – A foglár habozott. – Talán nem az én dolgom megkérdezni, Első Szóló, de mi történt?

– Valaki megtámadta Amut három emberét. Betörtek a dolgozószobámba, aztán nyomuk veszett.

Simit arca elkomorult.

– Nemcsak, hogy bejutottak a vörös falak mögé, de magába a Lándzsába is… – A hangja elhalt, zordan csóválta a fejét. – Óvatosnak kellene lenned, Első Szóló. Annur már nem az, ami volt. Nagyon óvatosnak.

A figyelmeztetés dacára Kaden úgy szívta be magába a megkönnyebbülést, ahogy a gyolcs szívja fel a hűs esőt. Hát még él, gondolta. Sértetlen. Hirtelen nehezére esett állni. A lába kocsonyássá vált, de hogy a megkönnyebbüléstől vagy csak egyszerűen a fáradtságtól, meg nem mondhatta.

Simit a homlokát ráncolta.

– Remélem, nem azért érezted szükségesnek, hogy egészen idáig felkaptass, hogy ezt ellenőrizd. Biztosíthatlak, Első Szóló, hogy a börtön biztonságos.

– Elhiszem – törölte le a verítéket Kaden a homlokáról.

Simit egy pillanatig nézte, aztán a széke felé intett.

– Nem lenne kedved kifújni magad egy kicsit? A mászás megerőltető, még nekünk is, akik pedig gyakran csináljuk.

– Te vagy a második, aki két nap leforgása alatt ezt mondod nekem. – Megrázta a fejét. – Ha leülök, nem hiszem, hogy egyhamar fel tudok állni.

– Bölcs meglátás – mosolyodott el a foglár. – Tudatom a ketrecesekkel, hogy itt vagy, és meglátogatod a fiatal nőt.

– Köszönöm – felelte Kaden.

Simit odalépett az acélajtó mellett a falba szinte észrevétlenül mélyesztett csengőzsinórhoz, és vagy tucatszor megrángatta: akadt köztük hosszabb, rövidebb, majd megvárta, míg a zsinór válaszul szintén megremeg.

– Más a rejtjelezés – állapította meg Kaden.

Az őr elmosolyodott.

– A legtöbb embernek fel sem tűnik.

– Milyen gyakran változtatjátok?

– Naponta.

– És mi történne, ha enélkül próbálnék átjutni az ajtón?

Simit a homlokát ráncolta.

– Azt nem hagyhatnám.

– És mit tesznek lent, a ketreceknél? Tegyük fel, hogy a dolgozószobám megtámadói inkább idejönnek. Mondjuk, hogy erőszakkal átjutnak rajtad.

– Életbe lépnek az óvintézkedések.

– Óvintézkedések?

A foglár tehetetlenül tárta szét a karját.

– Nem mondhatom el, mik azok, Első Szóló.

– Még nekem sem?

– Még neked sem.

Kaden bólintott.

– Helyes.

* * *

A főkapu hosszú, félhomályos folyosóra nyílt – acélpadlók és -mennyezet volt mindenfelé, acélfalak, amelyeket csak vastag acélzsanérokon forduló acélajtók szakítottak meg. Kaden könnyű házicipője szinte semmi neszt nem csapott a durva fémfelületen, de az őt kísérő őr – Ulli, egy fiatalabb foglár, pörsenéses arccal és elálló füllel – súlyos csizmája minden lépésnél nagyot dobbant, mintha csak az egész börtönszint egyetlen nagy gong lenne. Mélyebbről kondulások és csendülések feleltek rá: más csizmák, becsapódó vagy kinyíló ajtók, a durva szegélyeken végigsúrlódó láncok. Kétszer kellett megállniuk, hogy Ulli kinyithassa a súlyos ajtókat. A börtön több, eltérő szakaszra oszlott, és Triste a legtávolabbiban és legelérhetetlenebben kapott helyet.

– Hogy van? – kérdezte Kaden, mikor végül elérték a celláját. Az acélba egy kis „1”-es számot véstek.

Ulli vállat vont. Nem volt beszédes alkat. Simittől eltérően, aki tisztában volt a Hajnalpalota formaságaival, Ulli a részegeknek késő este sört felszolgáló mogorva fogadós módjára viselkedett. A tanácstagok többségét bőszítette volna az efféle viselkedés, de a többségük képtelen lett volna akár csak megmászni is a tömlöcig vezető több ezer lépcsőfokot. Kaden megkönnyebbült az ifjú közönyétől.

– Eszik még? – kérdezősködött tovább.

– Ha már nem enne – tárta ki Ulli az ajtót –, akkor halott lenne, nem?

– Vannak még rémálmai? Sikoltozik még?

Ulli ismét csak a vállvonogatáshoz nyúlt.

– Mindenki sikoltozik. Ezt eredményezi, ha embereket ketrecbe zárunk.

Kaden bólintott, és belépett a cellába. Amikor először járt itt, majd egy évvel ezelőtt, egy pillanatra megdöbbent azon, hogy üresen találta – Tristének nyoma sem volt a szűk acéldobozban. Természetesen azért, mert a lányt nem a cellában tartották. Egy megcsapoló gyilkost ennél komolyabb szintű biztonsági intézkedések öveztek.

Ulli becsukta maguk mögött az ajtót, bezárta, majd a sarokban, a padlón álló homokóra felé intett.

– A váltás elején megkapta az adamanthadagját. Akkor elég egészségesnek tűnt.

– Elég egészségesnek?

– Felesleges bármit is mondanom, amikor hamarosan a saját szemeddel láthatod.

Ulli a mennyezetről lelógó lánc felé intett. Kaden alkarjával egyező hosszúságú acélrúd függött vízszintesen a lánc utolsó szemén. Valamiféle durva hintának tűnt, és azt a célt is szolgálta. Az Első Szóló odalépett hozzá, két kézzel megragadta a láncot, ráült a rúdra, majd az őrre nézett.

– Kész vagyok – mondta.

– Kéred a hámot?

Kaden megrázta a fejét. Talán ostobaság volt mindig nemet mondani a hámra. Nem volt túl bonyolult a széles rúdon ülni. Nem kétséges, hogy szerte a birodalomban gyerekek ezrei hintáztak hasonlókon minden áldott nap. De ezek a gyerekek alig pár lábra a földtől, faágakra vagy a csűr gerendáira akasztott hintákon ültek. Nem úgy, mint Kaden, aki, ha lecsúszik róla, több mint ezer métert zuhanna a mélybe és a halálba.

Nem volt gyakorlati oka, amiért ilyen kockázatot vállal, de az ifjú hónapról hónapra ragaszkodott hozzá. Egykor a hegyekben ezer módon is meghalhatott volna – megcsúszik egy jeges párkányon, elkapja egy kora őszi hóvihar, belebotlik egy éhes szirti macskába. A messze lenti tanácsteremben azonban a veszély valami távoli és elvont dolog volt. Kaden amiatt aggódott, hogy elfelejti, mit is jelent valójában. Azáltal, hogy egyedül ült rá a keskeny rúdra, hám nélkül, egyfajta módon felidézte.

A fémajtó két szárnya kinyílt lefelé. Kaden lenézett. Innen láthatta Triste ketrecének szélét, amely a fenti cellából egy sokkal vastagabb láncon lógott le: alig egy tucat méterre volt tőle, jobb kéz felé. Harminc méterrel lejjebb két fecske éppen lusta ívet leírva kanyarodott. Alattuk csak a légüres tér. Az ifjú még időben nézett fel, hogy lássa, amint Ulli előrelöki a fogantyút a cella sarkában álló bonyolult, fogaskerekű csörlőn. A rúd megrázkódott, tizenöt centimétert zuhant lefelé, aztán egyensúlyba lendült. Kaden lelassította a szívverését, egyenletesebben vette a levegőt, kényszerítette magát, hogy lazábban fogja a láncot. Aztán egy kattanással, ami úgy hangzott, mint valami erős, fémes égzengés, a csörlő leengedte a börtönből, ki a Lándzsa vakítóan fényes semmijébe.

Nem Triste ketrece volt itt az egyetlen. Még legalább két tucat lógott itt láncairól, nagy, szögletes, rozsdásodó gyümölcsökként – ezeket a leghalálosabb, leggonoszabb raboknak tartogatták. Mindegyiknek három tömör fala volt, meg egy negyedik, amelyet vastag acélrudak zártak le. A ketrecek nem egy sorban álltak: akadtak, amelyek közelebb voltak a fenti börtönhöz, mások jóval lejjebb, és mind a Lándzsa falai felé néztek. A rabok láthatták az alattuk elterülő Annurt – az egyes ketrecek tájolásától függően a város más és más részeit –, de egymást egyikük sem. Néhányan tisztán ráláttak Kadenre, ahogy lefelé ereszkedett. Volt, aki odakiabált neki, mások szidták, voltak, akik könyörögve nyújtották ki a kezüket a rácsok között, de akadt, aki csak értetlen tekintettel meredt rá, mintha valami ismeretlen, az égből alászálló lény lenne.

Az egyik szerencsétlen pára ketrecet sem kapott. Ő tágra nyílt szemmel, makogva ült egy mindössze egy lépés széles, keskeny lemezen, amelynek mind a négy sarkát egy-egy lánc tartotta. Simit egyszerűen csak a Padnak hívta. Ide a rabok egy hétre kerültek, büntetésül azért, ha dacoltak, erőszakosak vagy agresszívak voltak. Az ide ültetett emberek vagy lezuhantak, vagy megőrültek, vagy megtanultak viselkedni. Kadent mindez élesen emlékeztette arra, hogy míg az urghulok nyíltan imádták Meshkentet, az annuriak más módokon fejezték ki tiszteletüket minden szenvedés istenének.

A tekintete átvándorolt az alatta lévő ketrecre, Triste ketrecére, és nézte, mint közeledik hozzá, ahogy Ulli ereszti őt felé. Az egész szerkezet – a csuklóvastag láncok, a vastag acéllemezek, a rudak – azt sugallta megjelenésével, hogy valami legendákból kilépett szörnyeteget, valami elképzelhetetlen rémséget tart odabent. Amikor azonban Kaden ülőkéje végül rándulva megállt, amikor felnézett az immár a levegőben lógó cella mellől, amikor a szeme eléggé hozzászokott ahhoz, hogy belelásson, csak Tristét látta: a kicsi, megkötözött, félig-meddig megtört, és mindezek dacára még ezen a helyen is lehetetlenül szép Tristét.

A bebörtönzés első hónapjában a lány az acéldoboz legvégében kuporodott össze, olyan messze a rácsoktól, amennyire csak el tudott távolodni. Kaden legelső látogatásai során az arcát mindig elfordította, mintha a fény égetné a szemét, mindannyiszor összerezzent, amikor az ifjú megszólalt, és mindig ugyanazt mondta: Te dugtál ide. Te dugtál ide. Te dugtál ide.

Ha Kaden hagyta volna, ezek a szavak mély sebet ejtettek volna. A Jázminudvarban lezajlott mészárlás és a szörnyű igazság dacára, hogy a lányban egy istennő bujkál, Kaden sehogy sem tudott másként gondolni a fiatal nőre, csak szövetségeseként, mi több, barátként. Ez volt az egyik oka, amiért ragaszkodott ehhez a cellához. Bármi lesz is az ára, a lányt megóvta. Megóvta az ádáz tanácstagoktól, és megóvta a kintről érkező támadóktól, az olyanoktól, akik betörtek a dolgozószobájába, Ezt megpróbálta elmagyarázni, de Triste nem kívánt magyarázatokat hallani, így aztán az ifjú hónapok óta azon aggódott, hogy minden óvintézkedés dacára mégis meghal a cellájában, ahol saját kétségbeesése végez vele.

Mostanában viszont már nem kuporodott össze. Ahelyett, hogy az acélpadlón húzta volna össze magát, törökülésben üldögélt a ketrec legközepén, kezét összekulcsolva az ölében, tekintetét az előtte húzódó rácsokra szegezve. Kaden felismerte a pózt a shineknél meditációval eltöltött évekből, de hogy Triste kitől tanulta, vagy hogy miért döntött úgy, hogy ezt használja, arról elképzelése sem volt. Nem tűnt rabnak – sokkal inkább királynőnek.

És, akárcsak egy királynő, ő is alig vett tudomást róla közelmúltbeli látogatásai során. Simit szerint ez az adamanth hatása volt, a sok-sok hónap alatt beadott sok-sok adamanthé. Ami szükséges volt, ha teljesen el akarták őt zárni a kútjától. Ma azonban Triste lassan felemelte a tekintetét, mintha csak alaposan szemügyre venné Kaden himbálózó, házicipős lábát, majd mellkasát, és csak azután, nagyon hosszú idő elteltével, az arcát. Az ifjú megpróbált olvasni ebből a szempárból, hogy gondolatokká és érzelmekké fordítsa a test felszínét és rétegeit. Mint általában, most sem járt sikerrel. A shinek kiválóan értettek a természet megfigyeléséhez, de a szerzetesek között csekély lehetősége adódott az emberek tanulmányozására.

– Tegnap éjjel tízezer fényt számláltam össze – szólalt meg a lány, halk és érdes hangon, mintha már alig tudna beszélni. – Odakint. – Állát éppen csak megmozdította, ezzel a gesztussal utalva, legalábbis Kaden feltevése szerint, az egész világra, ami a ketrecén, a Lándzsa átlátszó falain túl kezdődött. – Lámpások lógtak a bambuszpóznákról. Főzőtüzek égtek a gazdagok konyháiban, a piacok halbazárjaiban, az Illatos Negyed utcáin. Áldozati tüzek lobogtak ezernyi templom tetején, és e tüzek felett ott ragyogtak a csillagok.

Kaden megrázta a fejét.

– Miért számolod a fényeket?

Triste lenézett a kezére, majd ketrece acélfalaira.

– Egyre nehezebb és nehezebb elhinni – mondta halkan.

– Mit?

– Hogy ez a valódi világ. Hogy azokat a tüzeket táplálja valaki, főznek rajtuk, kántálnak mellettük vagy csak a kezét melengeti ott valaki. – Felpillantott az égre. – Persze nem a csillagok mellett. Vagy talán pont a csillagok mellett. Mit gondolsz, a csillagok égnek?

– Nem akarok ezen töprengeni.

Triste felnevetett: erőtlen, csüggedt kuncogás volt.

– Hát persze, hogy nem akarsz.

Noha Kaden szétfolyó, zavaros gondolatokra számított, Triste összefüggéstelen szavai miatt mégis nehezen tudta csak követni a beszélgetés fonalát. Mintha csak egy lassan széthulló elmét figyelt volna. Mintha csak egy nő formájú homokzsákot nézne, amelyet egy nagy és láthatatlan folyóba hajítottak.

– Hogy vagy, Triste? – kérdezte szelíden.

A lány ismét felnevetett.

– Miért teszel fel ilyen kérdést, amikor a válasz nem érdekel?

– Érdekel a válasz.

Egy pillanatra a lány mintha ránézett volna, mintha ténylegesen őt nézte volna. A szívverés egy töredék pillanatáig a szeme tágra nyílt. Mosolyra kezdett húzódni az ajka. Aztán ez eltűnt.

– Nem – ingatta a fejét lassan. Az eltúlzott, ide-oda lendülő mozdulat Kadent egy félig-meddig megszelídített lényre emlékeztette, amely éppen azt próbálgatja, meddig engedi a póráza és a nyakörve. – Nem, nem. Nem. Téged csak ő érdekel. A te drágalátos istennőd.

A többi cella több tucat lépésre függött, jóval hallótávolságon kívül, de Kaden önkéntelenül is hátranézett a válla felett. A többi fogoly, még ha tényleg hallotta is volna őket, valószínűleg akkor sem értené, hogy miről beszélgetnek, de még ha értenék is, valószínűleg nem hinnék el, hogy egy istennő rekedt a közeli ketrecben bebörtönzött fiatal nőben. Másfelől viszont, ha erre valaki rájön, katasztrofális lenne. Így hát az ifjú lehalkította a hangját.

– Ciena a te istennőd, Triste. Nem az enyém. Ezért választott téged.

A lány rámeredt.

– Ezért jössz hát újra meg újra ide? Hogy cseveréssz vele, míg én ájultan heverek a bódítószerektől?

Kaden megrázta a fejét.

– Nem beszélt velem egyszer sem. Egyszer sem… került elő a Daru óta, amikor a késedet a hasadnak szegezted.

Triste most először emelte fel a kezét, hogy lassú, tapogató mozdulatokkal, mint valami vak lény, az ingruhája alatt kitapogassa, megkeresse a régi sebet.

– Akkor kellett volna bevégeznem – mondta végül halk, de rideg hangon.

Kaden némán nézte. Mintha egy emberöltő telt volna el azóta, hogy Tarik Adiv megérkezett Ashk’lanba száz aedolival a kíséretében, azzal a céllal, hogy halált idézzen a császárra, és magával vitte Tristét is. Akkor még csak egy lány volt. Most már nem volt az.

Alig egy éve ismerte, de az elmúlt egy évben nem akadt olyan nap, amikor Triste ne menekült vagy harcolt volna, feküdt volna egy cellában vagy sikoltozott volna, amikor az ishienek késsel estek neki. Egyetlen nap sem. Kadent is megviselték saját megpróbáltatásai, megedzették, ám az ő csatái eltörpültek a nőé mellett. Egy évnyi, fájdalomban és rettegésben leélt év képes mindörökre megváltoztatni egy embert. Triste már nem egy leina tágra nyílt szemű leánya volt, akit magával ragadott egy olyan áradat, amiben sem úszni nem tudott, sem kimenekülni belőle. Ez túlságosan is egyértelműen látszott. Azonban, hogy mivé lett, hogy a kínok és a rettegés mivé faragta, hogy ő mivé alakította magát… nos, erről Kadennek halvány fogalma sem volt.

– Ha mélyebbre döfted volna azt a kést, nem csak magadat és az istennőt ölöd meg. Elvágtad volna őt az erre a világra gyakorolt hatásától is. Megölted volna azt is, hogy képesek legyünk örülni, élvezni az életet.

– Legalábbis a csestriimed ezzel a mesével etet – vakkantotta oda Triste. – Ahogy engem is.

Kaden megrázta a fejét.

– Többre építek, mint Kiel beszámolója. Jóval többre. A Hajnalpalotának van a világon a legteljesebb krónikagyűjteménye – mind az emberekről, mind a csestriimekről. Szinte minden percemet a könyvtárban töltöttem, amikor éppen nem a tanáccsal hadakoztam. Kiel története egybeesik azzal, amit olvastam, az istenekről és a csestriim háborúkról szóló beszámolókkal.

– Azt hittem, meg akar ölni engem – mondta a nő. – Mert ez az egyetlen módja annak, hogy kiszabadítsa az istennőjét, nem?

– Ő a te istennőd – ismételte Kaden újfent.

– Többé már nem, bizony, hogy nem. Megszűnt az istennőm lenni, amikor erőszakkal beköltözött a fejembe.

– Azért választott téged – felelte Kaden –, mert elhivatott voltál.

– Ez aligha lehet igaz. A templomban több tucat leina él, és mindegyikük járatosabb Ciena művészetében, mint én valaha is leszek, és mindegyikük a végsőkig elkötelezett istennőjük szolgálatára. – Elfintorodott. – Én… egy tévedés voltam. Egy miniszteri melléfogás.

– Tarik Adivnak lángoló szeme volt – mutatott rá Kaden. – Az apád, rokona volt az enyémnek, még ha csak távoli is. Ami azt jelenti, hogy te is Intarra leszármazottja vagy.

Ez a gondolat még mindig meglepetéssel töltötte el. A Malkeenianok évszázadok óta a lángoló szemekhez kötötték császári igényeiket, azt állítván, hogy csak egyetlen isteni család létezik. A fa elágazó ágai polgárháborúhoz, Annur romlásához vezethettek volna.

Triste megrázta a fejét.

– Ennek semmi értelme.

– Tökéletesen van értelme – felelte Kaden. – Ez az egyetlen, aminek van értelme. A legenda szerint Intarra évezredekkel ezelőtt szülte az első Malkeeniant. A családfa elágazhatott. Lehet, hogy nem az enyém az egyetlen.

– Nekem nincs olyan szemem – vágott vissza a lány.

– Ahogy Valynnak sincs.

Triste rávicsorgott.

– Még ha ez igaz is, mit számít? Mennyit ér? Mi köze ahhoz, hogy az a szuka bevette magát a koponyámba?

Kaden erre csak a fejét ingatta. Még Kiel tudása is csak eddig terjedt. Úgy tűnt, még a csestriim sem képes belelátni az istenek fejébe.

– Nem tudunk mindent – mondta halkan. – Nem tudok mindent.

– De még mindig meg akarsz ölni.

A szavak nem haragosan hangzottak, többé már nem. Valami kioltotta a lány dühét, olyan gyorsan és biztosan, ahogy a gyertya lángjára záródó ujjak. Kimerültnek tűnt. Kaden maga is kimerültnek érezte magát, kifárasztotta a hosszú út idáig, és a félelem, hogy valaki betört a tömlöcbe, megtalálta Tristét, és bántotta.

– Nem – mondta csendesen a lány. – Rosszul fogalmaztam. Azt akarod, hogy öljem meg magam.

– Az obviate nem öngyilkosság. Tartozik hozzá egy szertartás. Egy rituálé. E nélkül az istennő nem tud kiszabadulni. Nem tud felemelkedni. – Szünetet tartott. – És ez nem olyasmi, amit akarok.

– Nem tud felemelkedni – mondta Triste, elengedve füle mellett az utolsó megjegyzést. – Nem tud felemelkedni. – Hirtelen olyan csengő hangon kezdett nevetni, akár egy kis harang. De ez szinte azonnal el is halt.

– Mi olyan mókás?

Triste megrázta a fejét, aztán ketrece rácsai felé intett.

– Ez jókora gond. Ez az egész. Felejtsük el ezt a felemelkedés dolgot – én már annak is örülnék, ha éjszakára kikerülnék ebből a ketrecből.

– Ő… beszélt veled? – kérdezte Kaden végül.

– Honnan tudhatnám? Sosem emlékszem rá, amikor átveszi az irányítást. – A lány most rászegezte fénylő, kérlelhetetlen tekintetét. – Amennyire én tudom, te is kitalálhattad ezt az egészet az istennőről. Az is lehet, hogy csak őrült vagyok.

– Láttad, mi történt a Jázminudvarban – mondta Kaden komolyan. – Hogy mit tettél. Hogy mit tett Ciena rajtad keresztül.

Triste hosszan, reszketegen beszívta a levegőt, szóra nyitotta a száját, hogy feleljen, de aztán becsukta, és elfordította a fejét. Az öldöklés emléke – a megszaggatott testeké, a bezúzott koponyáké – láthatatlanul, mozdíthatatlanul közéjük telepedett.

– Nem fogom megtenni – törte meg végül a lány a csendet. – A rituálédat.

– Ez nem az én rituálém, és nem azért jöttem ide, hogy arra kérjelek, vegyél benne részt.

– De szeretnéd, ha részt vennék benne. – A lány még mindig nem nézett rá. – Abban reménykedsz… vagy teszed azt, amit ti, szerzetesek reménykedésnek hívtok… hogy elfogadom, keblemre ölelem. Hát, nem fogom. Ki kell vágnod őt belőlem.

Kaden megrázta a fejét.

– Mint már korábban elmagyaráztam, ez nem így működik. Az obviatéhoz, amennyiben megpróbálnánk, úgy tűnik, kell a te beleegyezésed, a te akaratlagos részvételed.

– Hát, nem fogod megkapni – nézett ismét Kadenre a lány vicsorogva, hirtelen támadt dühvel. – Kibaszottul nem fogod megkapni! Az anyám lemondott rólam az apám javára, az apám a te javadra. Ez a ’Shael-szülte istennő betelepedett a fejembe, erővel befúrta magát, anélkül hogy akár megkérdezett volna róla, és most ti fel akartok áldozni. És képes is vagytok rá. Ez teljesen egyértelmű. Mindannyian le tudtok mondani rólam, át tudtok adni egyik embertől a másiknak, egészen addig adogatva engem, amíg csak akarjátok.

– Meg tudsz ütni, és meg is teszed. Ártani tudsz nekem, és meg is teszed. Bezárathatsz az egyik börtönbe, a másikba – a lány a kezével maga köré intett –, és meg is teszed. Odaadhatsz Rampuri kicseszett Tannak vagy az ishieneknek vagy a tanácsodnak. – Rámeredt az ifjúra, és a lenyugvó nap fénye megcsillant a szemében. – Mostanra megszoktam, hogy lemondanak rólam. Már várom is. De megmondom én neked, hogy mit nem fogok tenni: nem fogadom el. Nem fogok együttműködni. Egy ideig, egy nagyon rövid ideig azt hittem, te más vagy, Kaden. Azt hittem, hogy mi talán tényleg… – Elhallgatott, könnyes szemmel, és dühösen megrázta a fejét. Mikor ismét beszélni kezdett, halkan, haragosan ejtette a szavakat. – Mindenki úgy cserélget engem, mintha csak egy kő lennék a táblán, de én nem cserélem el magam.

Kaden bólintott.

– Tudom.

A lány rámeredt, kissé kivicsorította fogait, a levegő reszelősen áramlott elő az ajkai közül.

– Akkor miért vagy itt?

Az ifjú habozott, de nem lelt indokot rá, hogy miért is hallgassa el az igazságot.

– Hogy megnézzelek. Volt ugyanis egy támadás.

A lán rámeredt.

– Itt? A Hajnalpalotában?

– Intarra Lándzsájában. – Lefelé bökött, az ezer méterrel alattuk levő, emberlakta szintek felé.

– És ezt el kellett mondanod nekem?

– Az kellett – felelte Kaden megfontoltan –, hogy megnézzem, jól vagy-e.

Triste egy fél szívverésig meghatottnak tűnt, de aztán az az arckifejezése már el is tűnt.

– Hogy megbizonyosodj róla, vele minden rendben – mondta újfent. – Szerinted il Tornja volt az, ő próbálta meg elkapni az istennődet.

Kaden bólintott.

– Úgy hiszem, fennáll ez a lehetőség.

A lány végigmérte.

– Nos, mivel megkérdezted, velem nincs minden rendben, Kaden. Nagyon régóta nincs minden rendben velem. Mind meghalunk, igaz? A többségünk valószínűleg valami szörnyű módon. Talán nem is tehetsz mást, csak annyit, hogy ott halsz meg, ahol akarsz, hogy saját magad végzed be a dolgot.

– Keveseknek adatik meg közülünk a fényűzés, hogy saját akaratunkból cselekedjünk. – Kaden megrázta a fejét. – Nekem sem.

– De nem te vagy itt, nem igaz? – emelte fel Triste a kezét, és most először markolta meg a rácsokat mindkét kezével. – Te szabad vagy.

Kaden egy pillanatig némán nézte a másikat.

– És mit tennél, Triste, ha szabad lennél?

A lány állta a pillantását, aztán mintha összeroskadt volna pusztán a súlytól, amit a szabadság gondolatának említése okozott. Mikor válaszolt, erőtlen, távolba révedő hangon tette.

– Elmennék valahova. A lehető legmesszebb a ’Kent-csókolta palotádtól. Van egy hely, amiről anyám régebben beszélt, egy kis falu egy oázisban, valahol az Ancaz-hegység árnyékában, a Holtak Sója peremén. Olyan messze a világ többi részétől, amennyire csak lehet, mondogatta. Odamennék. Abba a faluba. Odamennék…

Nehéz volt tudni, hogy mennyire kell komolyan venni, amit mond. Triste szeme már nem egy pontra összpontosult, szavai kissé egybefolytak az adamanth miatt. Tekintetét Kaden válla fölé szegezte, mintha valami láthatatlan dologra meredne a távolban.

– Ha ki tudnálak juttatni innen – kezdte az ifjú lassan –, ha ki tudnálak juttatni a börtönből és a palotából egy időre, valahova máshova, akkor hajlandó lennél fontolóra venni…

A lány figyelme azonnal visszatért hozzá. Haragos pillantással mérte végig.

– Már megmondtam neked – vicsorogta. – Nem. Bárki is jön, hogy megöljön… il Tornja, vagy Kiel, vagy éppen te… neki magának kell megtennie.

– És az istennő…

– Remélem, kibaszottul megérzi majd, amikor a kés lecsap.

* * *

A börtönből való leereszkedés majdnem annyi ideig tartott Kadennek, mint a felmászás. Mire apja dolgozószobája közelében járt, a lába rogyadozott, a kezét pedig görcsösen összeszorult karomnak érezte, annyit markolta a korlátot. Az egyszerű tény, hogy Triste él, megkönnyebbülést kellett volna, hogy hozzon, de hiába volt életben, az egész képet tekintve ez nem jelentett vigaszt.

Minden felsejlő jövőkép komornak tetszett. Triste megöli magát anélkül, hogy végrehajtaná az obviatét, vagy megöli valaki más. Il Tornja orgyilkosai levágják a fejét, vagy a tanács küldi elevenen máglyára, a törvényről és az igazságról szóló néhány, önigazoló mondat kíséretében. Más jövőkben maga Kaden ölte meg, ő maga fogta a kést, amikor nem akadt senki más, aki a kezébe vegye. Érezte a lány forró, kiömlő vérét az ujjain, látta haragos, tehetetlen tekintetét, ahogy az övébe fúródik, ahogy megpróbálja kivájni, kiszabadítani a testében rekedt istennőt.

Mikor végül maga mögött hagyta a Lándzsa fénylő ürességét, és elérte az emberlakta szinteket, nem akart már mást, mint magára zárni a dolgozószobája ajtaját, levetkőzni minden érzelmet, és belesodródni a vaniatéba.

Kiel azonban még mindig a nagyteremben tartózkodott, mozdulatlanul ült a félhomályban, az előtte fekvő ko-táblán merengve, lassan rakosgatva a köveket – előbb egy fehéret, aztán egy feketét, majd újra fehéret, újra feketét –, annak az ősi küzdelemnek a lépéseit követve, amit először több évszázada halott emberek vagy csestriimek játszottak. Kaden egy darabig némán figyelte, de nem tudott semmit kihámozni a játszmából.

Vagy tucat lépés után megrázta a fejét, hátat fordított a ko-táblán zajló érthetetlen játszmának, a rezzenetlen tekintetű Kielnek. Egy pillanatra Annurt nézte: a város még kiismerhetetlenebb volt, mint a kövek játéka, puszta látványa felért egy megrovással. Kaden túlélte az Ashk’lan elleni támadást, túlélte a kentát és a Halott Szívet, sikerült megdöntenie Tarik Adivot, visszaszereznie a Hajnalpalotát, kikiáltania a köztársaságot, felborítania Adare és il Tornja terveit, és mindezt miért? Annur egy romhalmaz volt, és il Tornjának, legalábbis Kiel szerint, több száz mérföldről is sikerült minden fordulatnál lefőznie őt. Kaden hosszan kifújta a levegőt, odasétált a széles faasztalhoz, és kotorászni kezdett az ott feltornyozott pergamenlapok között.

Intarra volt a megmondhatója, hogy ő megpróbált mindent nyomon követni. Hogy megpróbálta értelmezni őket. Voltak ott toborzási parancsnok, új törvények a banditizmus és a kalózkodás visszaszorítására, új adók, azzal a céllal, hogy pénzeljék a gyengélkedő köztársaság mindenféle, balvégzetű terveit. Elolvasta az összest, de ugyan mit tudott meg az egészről? Mit tudott ugyan…

Ekkor félbeszakította a gondolatot – ujjai egy olyan lapon pihentek meg, amit korábban még nem látott. Alig pár tintával írt sor volt rajta. Egyszerű aláírás. Semmi pecsét. Hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Mi az? – kérdezte Kiel.

Kaden a lapra meredt, újra elolvasta a szavakat, majd ismét.

– Mi az? – kérdezte újfent Kiel.

– Nem lopni jöttek – sikerült végül Kadennek kinyögnie. – Nem azért törtek be, hogy bármit is elvigyenek.

A csestriim felhúzta a szemöldökét.

– Hanem?

– Azért törtek be a dolgozószobámba – emelte fel Kaden az egyetlen pergamenlapot –, hogy ezt itt hagyják.

HATODIK FEJEZET

A fába csapódó nyilak egyenletes kopp, kopp, koppja eleinte megnyugtatta. Legalább ismerős volt az ezernyi emlékből, a Szigeteken gyakorlással töltött hosszú napokból, amikor újra meg újra kihúzta az ideget egészen addig, míg már sajgott bele a válla, és véreztek az ujjai. A hosszú raktár viszont, ahol most vártak, nem a Szigeteken állt. A meleg fojtó volt és forró, olyan poros, hogy levegőt is nehezen kaptak. Gwenna taktikai megfontolásokból választotta – hosszú látómezők, elhanyagolható kijáratok jellemezték, és közel volt a vízhez, ha minden elszaródik –, de a helynek egyre inkább kezdett csapdaszaga lenni. Egy kibaszott, unalmas csapdának tűnt, de attól még csapdának, és az íjhúr szakadatlan zümmögése és a nyilak kopogása ezen nem segített. Már nem.

– Annick – mordult fel Gwenna. – Nem gondolod, hogy mára eleget gyakoroltál a céltáblán? – Rábökött a fapóznába fúródott nyilakra. – Szerintem már meghalt.

A mesterlövésznő kihúzta az ideget, kitartotta, aztán hátrapillantott.

– Mit gondolsz, van más módja is, hogy elüssük az időt, míg várunk?

– Mit szólnál a pihenéshez? Talán még alhatnál is. Nemrég betörtünk a Hajnalpalotába. Tudod, nyugodtan lazíthatsz egyet, megengedtem.

Annick nézte még egy pillanatig a másikat, aztán kilőtte a nyilat. Mielőtt az belecsapódott volna a gerendába, máris újabb vesszőt illesztett a húrra, és azt is kilőtte. Majd még egyet.

Kopp, kopp, kopp.

Akár egy harkály – csak éppen a harkályok nem voltak ilyen kitartók. És a harkályok nem ölték meg az embert.

Annick oldalra billentette a fejét, szemügyre véve művét. A nyilak egy csokorba gyűltek, egy szemgolyó nagyságú helyet foglaltak el. Egy kis szemgolyó nagyságút. Ha a teljesítménye örömmel töltötte is el a mesterlövészt, nem mutatta.

– Nem vagyok fáradt – mondta, majd elindult a megvetemedett padlódeszkákon, hogy visszaszerezze a nyilait.

Gwenna válaszra nyitotta a száját, de aztán inkább szorosan becsukta. Értelmetlenség volt vitába szállni Annickkal. Ha nem volt fáradt, hát nem volt fáradt. Maga Gwenna kimerültnek érezte magát. Úgy érezte, mintha világéletében kimerült lett volna, vagy legalábbis azóta, hogy elmenekültek a Qirin-szigetekről. Az elmúlt kilenc hónapban azért kellett volna lennie valamiféle pihenőnek. Az andt-kyli csatában mindhárman csúnya sebeket szereztek. Az egyik urghul lándzsával döfte át Annick lábát. Talal eltörte három ujját, három bordáját, és megrepedt a lapockája – feltehetően mindez az utolsó robbanás eredménye volt, ami megbénította Balendint. Ugyanez a robbanás egy követ vágott Gwenna koponyájának, egy másikat a combjának, ami el is tört, közvetlenül a térde felett.

Mostanra mindhármuknak meg kellett volna már halniuk. Ezek a sebek bárki mást megöltek volna. Talalnak viszont volt egy elmélete arról, hogy a szlarntojások védték meg őket, ellenállóbbakká tették őket, és gyorsabban is gyógyultak tőlük. Gwenna viszont rohadtul nem érezte magát ellenállóbbnak. Ahogy egyikük sem: a csata után képtelenek voltak negyed mérföldnél többet egyvégtében gyalogolni, Gwenna pedig rendszeresen elájult minden hirtelen mozdulattól. Így hát lassan és hiábavalóan próbáltak Valyn nyomára bukkanni. Egy hónap elteltével már nem maradt hely, ahol kutassanak, hacsak nem akarták átfésülni a Romsdaloktól délre elterülő rengeteg minden zegét-zugát.

Ráakadtak egy elhagyatott faházra Andt-Kyltől délre, amely egy vadászkunyhó, vagy talán egy törvényen kívüli kalyibája lehetett, amely már kezdett széthullani. Ott ütöttek tanyát, és a következő pár hónapban nagyon keményen munkálkodtak azon, hogy ne haljanak meg. A feladat messze nehezebbnek bizonyult, mint amire számítottak, és a végén – miután hónapokon át próbálták meghúzni magukat a vér leöblítése, a sebek kimosása és bekötözése, a faháztól pár lépésre növő gombák gyűjtögetéséből és az Annick laposíjával leszedett madarakból álló étrend közepette – már inkább tűntek hulláknak, mint harcosoknak.

A felépülés hónapokat vett igénybe, a nyár maradékát és az egész őszt – előbb járni tanultak, mire futni kezdtek volna, előbb csak lebegtek a vízen, csak azután jött az úszás, előbb felemelni kellett a kicseszett kardot, aztán tudták csak meglendíteni –, és Gwenna csak ezután érezte magát félig-meddig felhatalmazva arra, hogy ismét Kettraloknak hívja magukat. Egy egész nyár és ősz telt el, mielőtt eltöprenghettek volna azon, hogy merre is induljanak, hogy megöljenek-e bárkit is. Gwennának fogalma sem volt, hogy hova menjenek, vagy kit öljenek meg, de úgy tűnt, szükség lesz arra, hogy mindkettőt megtegyék, méghozzá sokszor. Mikor végre eléggé összeszedték magukat, hogy útra keljenek, a hó lényegében már majdnem az ereszig ért. Fél mérföld megtétele egy teljes napba került. Így még egy évszakon át voltak kénytelenek meghúzni magukat, szarvashúson élve, és közben próbálták nem megölni egymást.

A fent északon eltöltött újabb téli hónapok végül is nem voltak annyira szörnyűek. Azt jelentették, hogy mind teljesen meggyógyulnak, mielőtt délnek indulnának, legalább olyan erősek és fürgék lesznek, mint voltak a Szigeteken, és azok a sebek, amiknek sosem lett volna szabad begyógyulniuk, végre teljesen összeforrnak. A hátrányt az jelentette, hogy a világ többi része ezt az időt nem lábadozással töltötte, nem pihegett kilenc hónapig egy hóborította kunyhóban, és amikor végül Gwenna, Talal és Annick kimerészkedett, fogalmuk sem volt róla, hogy mi a fene történik.

Semmi jó – ennyi nagyon hamar kiderült, miután maguk mögött hagyták az északi erdőséget. Az urghulok ott voltak mindenütt, gyújtogattak, embereket öltek, oltárokat emeltek azok szenvedésének és saját istenüknek, lényegében mindent vérbe borítottak. Mi több, még Balendin is élt. Gwenna remélte, hogy Andt-Kyl káoszában és vérontásában az áruló Kettral megcsapoló kapott egy pengét az agyába. Ez legalábbis nem volt elképzelhetetlen, tekintettel a Heg-tó két partján előretörő annuri seregekre.

Halottnak kellett volna lenniük, mindnyájuknak.

A remény, mint mindig, most is nyomorult ribancnak bizonyult.

Még az erdőből sem jutottak ki, mikor már kezdtek híreket hallani az urghul parancsnokról, aki nem is urghul, a sötét bőrű, sötét hajú férfiról, a megcsapolóról, akinek mindkét vállán fekete sasok ülnek, a harcosról, akinek vérszomja még lefőzte az urghulokét is. A lovas nép Üllőnek hívta őt, de egyértelműen Balendinről volt szó. Az emberek azt suttogták, nem lehet szembeszállni vele. Hogy legyőzhetetlen. Egyetlen intésére egész erdők kapnak lángra, elég egyet csettintenie az ujjaival, és ellenségei feje szétrobban.

– Megölhetnénk – vetette fel Annick.

Gwenna eltűnődött ezen. Csábító gondolat volt, de a csábítás követése rövid úton az ember halálát szokta okozni.

– Nem – mondta végül –, nem tudnánk.

– Miért nem?

– Mert nincs madarunk, és nem teljes a Szárnyunk sem.

– Nem kell sem madár, sem egy teljes Szárny egyetlen ember megöléséhez.

Talal erre csak a fejét csóválta.

– Ő nem csak egy ember, Annick. A hatalma… akár egy önbeteljesítő jóslat. Északon mindenütt rettegik a nevét, és ez a rettegés csak még erősebbé teszi. – Komor arcot vágott. – Azok, amiket a Szigeteken művelt, vagy akár Andt-Kylben… az mind semmi.

– Megérdemelné a büntetést – makacskodott Annick.

– Meg is kapja – mondta erre Gwenna –, de mivel úgy fest, mi vagyunk azok, akiknek meg kell érte büntetnünk, előbb próbáljunk meg egyenesbe jönni, jó? Kell egy madár, több ember, és meg kell tudnunk, hogy Hull nevére, mi folyik itt.

– És hol fogjuk mindezt megkapni? – érdeklődött Annick.

– Először is, felkutatjuk Valyn öccsét, és kiverünk belőle pár választ – felelte Gwenna. – Ami azt jelenti, hogy Annurba megyünk.

Már előre megacélozta magát, felkészülve a vitára, hogy Annick követeli, támadják meg Balendint, vagy hogy ragaszkodik hozzá, rögvest induljanak vissza Qirinre.

Ehelyett a megcsapoló csak bólintott.

– Rendben – szólt oda halkan. – Annur.

Annick csak vállat vont.

Lehangoló volt ez a behódolás, egyszersmind nyugtalanító is. Nem Gwenna volt a szárnyparancsnok – Valyn és Laith halálával szinte nem is maradt Szárny, aminek parancsolhatott volna –, de a másik kettő, olyan okokból, amiket még csak nem is sejtett, kezdte úgy fogadni a döntéseit, mintha azok parancsnok lennének, mintha nem csak menet közben találná ki az egészet, mintha lenne valami átfogóbb, összefüggőbb kép a fejében azon túl, hogy egyik napról a másikra éljenek. Pedig teljesen nyilvánvalóan nem volt.

Értelmetlen volt az egész. Talal és Annick jobb katonák voltak Gwennánál. Annick máris legendának számított a Kettral mesterlövészek körében, Talal pedig – noha hiányzott belőle Annick egyértelmű, kézzelfogható képessége – jó, katonához illő észjárással bírt, és elég higgadt volt ahhoz, hogy használja is, még akkor is, amikor körülötte lángokban állt a világ. Bármelyikük jobban tudott volna parancsolni megnyirbált Szárnyuknak, mint maga Gwenna… mégsem tették.

Előfordult, hogy Annick vitatott valami csekélyebb taktikai lépést, de legtöbbször láthatóan beérte annyival, hogy az íját olajozza és célba lőjön. Talal két-három szót mindig szólt egy adott témáról, de láthatóan ő jobban szeretett inkább a vezér tanácsadója lenni. Így hát Gwennára maradtak a döntések, annak dacára, hogy fogalma sem volt arról, mit tegyen. Az egész helyzet idegesítette, bosszantotta, bőszítette, de mit tehetett? Valakinek meg kellett hoznia a ’Kent-csókolta döntéseket.

Így jutottak el Annurba, nyitottak boltot a raktárban, mérték fel a Hajnalpalotát, tört be előbb oda, majd a Lándzsába, leütve az aedoli őröket – remélhetőleg tényleg Kaden magán-dolgozószobája előtt –, hagyták ott az üzenetet, majd surrantak ki. Az egész, mint kiderült, nevetségesen, ostobán egyszerűnek bizonyult. A világ legnagyobb erődjeivel pont ez a gond: hogy rohadtul nagyok. Férfiak és nők ezrei voltak benne, talán tízezer ember is: aktatologató hivatalnokok, falakat javító kőművesek, a növényeket sorokban ültető kertészek, kérelmezők, akik elég bugyuták ahhoz, hogy azt higgyék, akad olyan nagyfejű, aki nem szarik magasról a halászati jogaikra vagy a rizsellátásra, a céhes engedélyekre, meg úgy bármire. A lehető legkevesebb tervezéssel és rögtönzéssel gyakorlatilag bárhova eljuthatott az ember, ahova csak akart. Gwenna úgy vélte, hogy ennél valamivel nagyobb erőfeszítéssel akár meg is ölhették volna Kadent, vagy bármely másik tanácstagot, de nem megölni akarta az ifjút. Legalábbis még nem. Addig nem, míg világosabb képet nem kap arról, hogy Hull nevére, mi is folyik itt.

– Mit gondoltok, megtalálta az üzenetet? – kérdezte csak úgy általánosságban, és tekintete végigpásztázta a raktárt, mintha a válasz a poros ládák között bujkálhatna.

Annick elengedte a füle mellett a kérdést, valószínűleg azért, mert Gwenna már vagy tucatszor tette fel.

– Ha eddig még nem – válaszolta Talal –, szerintem hamarosan rábukkan. A kolostorban kapott képzése… – Megrázta a fejét. – A jelek szerint képesek mindenre visszaemlékezni, méghozzá tökéletesen.

– De gondolod, hogy tudni fogja azt is, mit jelent?

– Szerintem – szólt közbe Annick, aki a nyilait ráncigálta ki a faoszlopból, ellenőrizve azok szárát, majd egytől egyik újratollazta őket – most semmit nem tehetünk Kaden kapcsán. A fontos az, hogy készen álljunk arra az esetre, amikor megérkezik.

Gwenna bosszúsan fújtatott egyet.

– Baszd meg, Annick, még mennyire akarsz felkészülni? Minden ajtót és ablakot bedrótoztam, az oszlop, amire lövöldöztél, bármikor felrobbantható, és elég acélt pakoltunk azokba a ládákba – intett a fal felé –, hogy Talal képes legyen… – A megcsapolóra sandított. – Egész pontosan mit is tudsz csinálni ennyi acéllal?

Talal odasétált az egyik ládához, és úgy tette rá a kezét, mintha csak egy fatüzelésű kályha lenne, és azt ellenőrizné, mennyire meleg. Kisvártatva megfordult, még mindig a ládán tartva a kezét, szemét résnyire húzta, és aztán Annick nyilai, amelyek eddig az öklében voltak, akár valami halálos csokor virág, kiszabadultak, hogy a levegőben lebegő falanxot alkossanak, és rezegve ott is maradjanak.

A mesterlövész meg sem rezzent.

– El ne törd őket! – Ennyit mondott csak.

Talal csettintett, mire a nyilak átszelték a raktárt, és a távoli fafalba fúródtak. Ennyi elég is lett volna ahhoz, hogy élve elégessék bárhol Annurban, a Qirin-szigeteket kivéve, de aligha volt lehengerlő harci bemutató.

Gwenna a homlokát ráncolta.

– Ennyi az egész?

– Nem olyan könnyű, mint amilyennek tűnik.

– Biztos nem is az. De már van egy Annickunk, hogy nyilakat lődözzön. Azt reméltem, hogy képes leszel, hát, nem is tudom…

– Mondjuk egész városokat lerombolni? – szólt közbe Talal. – Hidakat emelni a semmiből?

– Igen, lehet, hogy mindkettő jól jönne.

A férfi megrázta a fejét.

– Én nem Balendin vagyok, Gwenna. Néhány acéllal teli láda mellett a segítségetekre lehetek, de az én kutam soha nem lesz csatadöntő tényező egyetlen harcban sem. Inkább bíznék ezekben – nyúlt át a válla felett, és megérintette egyik ikerpengéjét, aztán vállat vont. – Remélhetőleg nem lesz szükségünk egyikre sem. Kadennek nincs rá oka, hogy bizalmatlan legyen velünk.

Gwenna erre felhorkant.

– Kezdem azt hinni, hogy az embereknek nem is kell ok. A lényeg az…

Halk, fémes csilingelés szakította félbe. Nem volt hangos, de nem is kellett annak lennie. Amióta előző nap bedrótozta a csengőt, annak csilingelését várta, még alvás közben is fél füllel arra figyelt. A felhangzó csengettyűszó azt jelentette, hogy valaki végre megérkezett. Hullra, bízott benne, hogy Kaden az. És remélte, hogy nem kell megölnie.

A másik két Kettralra nézett, de mielőtt még elkezdhetett volna parancsokat osztogatni, Annick és Talal máris elhelyezkedett az ajtó két oldalán, némán besurranva a jobbra is, balra is feltornyozott ládák mögé: a mesterlövésznő félig felajzotta íját, míg a megcsapoló előrántotta egyik rövid pengéjét. Gwenna néhány gyors lépéssel a faoszlopnál termett, ahol a különféle robbanószerekhez vezető kanócok végeit rögzítette. Meggyújtotta az egyiket, egy lassan égőt, kiszámolva az ajtó körül felhalmozott töltetekig a távolságot – két tucat lépés volt –, majd ő is megtette ezt a távot, könnyedén lehagyva a sistergő kanócot.

A halk csilingelés ismét felhangzott, amíg odaért az ajtóhoz. Elővonta kését a derekán viselt tokból, a válla felett hátranézett Talalra és Annickra, majd elhúzta a hosszú vasreteszt, amely a kétszárnyú ajtót zárva tartotta, és utána hátralépett. A két szárny elnyúló sikollyal, baljóslatúan tárult fel. Kisvártatva egy csuklyás alak lépett be, aki megállt, mikor meglátta az alig egy lépéssel odébb várakozó Gwennát, kezében a harcra kész füstacéllal, hogy azután megforduljon, becsukja az ajtószárnyakat, és helyére tolja a reteszt.

Azt meg kell hagyni, gondolta Gwenna –, hogy ez a nyavalyás tudja, miként őrizze meg a hidegvérét.

– Üdv, Gwenna! – mondta az alak, és visszafordult hozzá, aztán hátralökte a csuklyáját.

Kaden volt az. A lány elég jól emlékezett rá a Csont-hegységből, de ha nem is emlékezett volna, azt a lángoló szempárt nem lehetett összetéveszteni semmivel. Kaden volt az, de az eltelt hónapokban megváltozott. Az arca már nem volt annyira szikár, mint akkor, ahogy egész teste is teltebb lett. Logikus is volt – a köztársaság irányítása aligha fogyasztja le annyira az embert, mint amikor le-fel rohangál egy hegyen a dél derekán. Bárki elpuhulna, ha néhány hónapig Annurban élne.

De azért nem lett puhány, gondolta a lány, aki gondosan hallgatott, míg szemügyre vette a másikat.

A felszedett súly dacára volt valami Kadenben, amitől úgy tűnt, mintha mégis fogyott volna. Keményebbnek látszott. Gwenna éppen elég acélos nőt és férfit ismert meg az évek során: gyilkosokat, akik hajlandók, sőt, több mint hajlandók voltak egész falvakat porig rombolni, ha egy küldetés befejezéséhez ez kellett. Kaden nem látszott harcosnak, nem úgy járt, mint egy Kettral vagy Koponyára Esküdt, de a Malkeenian-szempárban lobogó lángoktól Gwenna mégis megborzongott. Nem mintha ez meglátszott volna rajta.

– Üdv, Kaden!

– Elég nagy felfordulást okoztatok a palotában.

– Pedig azt hittem, dicséretre méltóan visszafogottak voltunk.

– Az Aedoli Testőrségben azt a benyomást keltettétek, hogy il Tornja egész légiónyi orgyilkost küldött. – Az ifjú megvonta a vállát. – Bennem is.

– Az orgyilkosok többet öltek volna – felelte Gwenna. – Az Aedoli Testőrség mellesleg a haszontalannál is haszontalanabb. Le kellene váltatnod őket.

– Kire? Annur szinte összes katonája már a harcmezőkön van, és vagy Adare csapataival, vagy az urghulokkal, vagy a Deréknél élő törzsekkel harcol, vagy éppen igyekszik fenntartani a rendet a császárság még megmaradt területein. Igyekszik, de hiába. Nincsenek felesleges embereink.

– Ehhez nem sok ember kell. Egyetlen Kettral Szárny többet érne, mint több száz azokból a csörömpölő idiótákból.

Kaden tétovázott. Amióta megérkezett a raktárba, most először tűnt bizonytalannak azt illetően, hogy mit mondjon.

– Mi az? – kérdezte Gwenna.

– Hol van Valyn? – Kaden lassan körbefordult álltó helyében, felnézett a tetőgerendákra, tekintete végigfutott az összevissza felhalmozott árukon. Gwenna a fogát csikorgatta. Tudta, hogy erre a beszélgetésre sor fog kerülni, de ettől még nem kellett szeretnie.

– Meghalt. – A szónak rossz volt a csengése, teljesen ridegnek és közönyösnek hatott, de Kaden egy kibaszott felnőtt férfi volt. Nem volt szüksége rá, hogy az igazságot mézzel adagolva kapja. – Meghalt, amikor megpróbált végezni il Tornjával.

A lány pár szívdobbanásig azt hitte, a másik nem is hallotta, mit mondott. Úgy vizsgálgatta azokat a hordókat és ládákat, mintha arra számítana, hogy a bátyja bármikor előléphet közülük. Vagy talán hallotta ugyan, amit Gwenna mondott, csak éppen azt gondolta, az egész valami átkozott trükk vagy próba. A robbantómester még mindig azon erőlködött, hogy mondjon még valamit, jó esetben olyasmit, ami egyszerre lenne képes arra, hogy meggyőzze és megvigasztalja az ifjút, de ekkor az ránézett, és hideg szeme úgy fénylett, akár a tűz mélye.

– Biztos vagy benne?

– Csak annyira biztos, amennyire ezekben az időkben az lehetek. Sosem találtuk meg a testét, de egész Andt-Kyl úgy festett, akár egy vágóhíd véráztatta padlója.

– Akkor hát még van rá esély…

– Én is azt hittem – mondta Gwenna, nyersen a másik szavába vágva. – Mostanáig.

Kaden némán nézte egy darabig.

– Úgy véled, hogy akkor idejött volna – jelentette ki végül.

– Biztos vagyok benne. Az egyetlen, amire nem tudok rájönni, az, hogyan győzhette le il Tornja. Értem, hogy a szarházi nagyszerű hadvezér, de a taktikához érteni nem egyenlő azzal, hogy valaki jártas a kardforgatásban is.

– Ő nemcsak egy hadvezér – válaszolta Kaden.

– Ez meg mit jelentsen?

Kaden lassan kifújta a levegőt.

– Rengeteg mindent meg kell beszélnünk.

Gwenna az ifjú mögötti bezárt ajtóra pillantott.

– Egyedül jöttél?

– Többé-kevésbé.

– Egy igenben reménykedtem.

– De azért nem vártad.

– Megtanultam, hogy ne üljek fel a reményeimnek.

– Az a parancsuk, hogy várjanak kint. Hogy ne mutatkozzanak.

– A parancsok csodálatos dolgok – mondta Gwenna, és Kaden mellett elsétálva rácsukta a súlyos rudat két ajtószárnyra, bezárva azt. – De ugye megbocsátod, ha megtámogatom őket egy kis acéllal?

Ahogy a rúd a helyére csattant, azt nézte, mit tesz erre a másik. Pontosabban azt láthatta, hogy mit nem tesz. A legtöbben, még akár a Kettralok is, idegesek lennének, ha egyedül kellene bemenniük egy ilyen szűk, zárt térbe, amelyet kérdéses hűségű, képzett katonák tartanak ellenőrzésük alatt. Olybá tűnt azonban, hogy az idegesség nem tartozott Kaden érzelmeinek tartományába.

Az ajtó felé intett a fejével.

– Az a rúd nem tűnik valami erősnek. Biztos vagy benne, hogy idebent nem lehet bajunk?

Gwenna még egy pillanatig vizslatta, aztán megfordult, és kését könnyed, fentről lefelé irányuló mozdulattal áthajította a helyiségen. A penge átvágta a vékony, sötét kanócot, amely a raktár egyik szegélylécén futott végig.

– Most már nem.

Kaden felhúzta a szemöldökét.

– Ez meg mi volt?

Gwenna csak rábökött a kanócra. Pár szívdobbanással később a ládák sora mögül előbukkant a láng, halkan sisteregve, fényesen, akár valami aprócska csillag, és végigkígyózott a zsinóron, míg el nem érte a kést és a szakadást. Ott még egy pillanatig sercegett, aztán kialudt.

– Robbanószerek – állapította meg Kaden.

Gwenna erre is csak bólintott.

– Mi történt volna, ha hagyod végigégni?

– Kevesebb lett volna a beszélgetés – válaszolta a lány zordan. – És több a sikoltozás.

Kaden egy pillanatig még a kést nézte, aztán követte a kanóc sötét vonalát az ajtó két oldalán magasodó oszlopokra felkötött töltetekig.

– Kockázatosnak tűnik.

Gwenna vakkantva felnevetett.

– Az lenne kockázatos, ha nem drótoznám be a helyet. Mikor utoljára találkoztunk, mindenki rendesen viselkedett, de az akkor volt. Azóta hoztál… pár váratlan politikai döntést. És nem tudhatom, hogy nincs-e másik Kettral Szárny, amelyik arra vár, hogy bármikor berontson az ajtón, míg mi csevegünk, nem?

Kaden komor képpel ismét ránézett.

– Hol jártatok az elmúlt kilenc hónapban?

– Itt is, ott is – intett a kezével Gwenna körbe, nagyvonalúan.

Az ifjú rámeredt.

– Nem tudjátok tehát?

– Mit nem tudunk?

– Hogy nem léteznek többé Kettralok, Gwenna. A Sasfészek elpusztult.

Mintha egy téglával verték volna fejbe.

– Ez nevetséges. Soha senki nem támadna a Sasfészekre. Ugyan, ki lenne képes elpusztítani egy Kettralokkal teli szigetet?

Kaden állta a pillantását.

– A többi Kettral – felelte komoran. – A rended önmagát pusztította el.

* * *

– A Kettralok fele a birodalmat támogatta – tárta szét a kezét Kaden. – A másik fele az új köztársaságot. Az egész három nap alatt lezajlott.

A raktár alacsony kőpincéje, ahol összegyűltek, hirtelen zsúfoltnak és fojtogatónak tűnt, az állott levegő már-már túl sűrűnek, hogy belélegezzék. Annick és Talal a két bejáratnál állt, mindketten kivont fegyverrel, de egy pillanatra úgy tűnt, mintha mindketten megfeledkeztek volna őrhelyükről, ahogy tekintetüket Kadenre szegezték.

Gwenna a fejét rázta.

– Ezt nem hiszem el. Ha a Kettralok tényleg odavesztek, akkor ki mondta el neked ezt a ’Kent-csókolta mesét?

– Néhányan kijutottak – felelte Kaden. – Egy Daveen Shaleel nevezetű nő pár nappal a harc után madárháton érkezett. Az állat másnap meghalt, mint ahogy a nő Szárnyának egyik tagja is. Hetekkel ezután felbukkant még egy katona. Egy Gent nevezetű, teljesen egyedül, egy evezős csónakban. Azt állította, hogy a Qirinektől evezett idáig.

– És most hol vannak? Shaleel és Gent?

– Daveen Shaleel lent van a Deréknál. Az ottani légiók élére állítottuk. A jelentések szerint neki köszönhetjük, hogy még nem omlott össze az a hadszíntér. Mikor utoljára hallottam Gentről, egy hajó kapitányaként kalózokra vadászott és pusztította őket.

– Csak ők ketten maradtak? – tudakolta Gwenna szinte csak suttogva.

Kaden még mindig állta a pillantását.

– Shaleel azt mondta, még néhányan kijutottak. Talán egy-két madár. Szétszóródtak. Senki nem tudja, ők hova mentek.

Gwenna tisztában volt vele, hogy csak bámul. Az egész Sasfészek elpusztult. Lehetetlennek tűnt. A Szigetek területe volt a legbiztonságosabb hely a világon, az egyetlen földdarab, amelynek megtámadásáról soha nem álmodna egyetlen királyság vagy birodalom sem. Ám Kaden története nem királyságokról vagy birodalmakról szólt.

– Van értelme – jegyezte meg halkan Talal.

Gwenna ránézett.

– Lehet, hogy kiderül, ez igaz, de ugyan mi értelme ennek az őrült mesének?

– Gondold végig, Gwenna! Bújj a Szigeteken maradt Szárnyak bőrébe: tudod, hogy az ellenséged ugyanolyan kiképzést kapott, mint te. Tudod, hogy ahogy neked, neki is vannak madarai. Tudod azt is, hogy neki is van annyi fegyvere és robbanószere, ami elég egy kisebb város megrohamozásához.

– És hogy használni is fogja – tette hozzá Annick színtelen hangon. – Ami lényeges.

Talal bólintott.

– Tudod, hogy meg fog támadni téged, mert te is pontosan ezt tennéd.

– A lehetőség – mutatott rá most Gwenna – nem ugyanaz, mint ami be is fog következni. Olyan emberekről beszélünk, akik egyazon szigeten éltek, egész életük során egy oldalon harcoltak. Ha vették volna a fáradságot, hogy egy fél délután alatt megbeszéljék a dolgot, találhattak volna más megoldást.

– De beszélgetni kockázatos – mondta Annick. – Mert ha te beszélgetni mész, a másik fél meg harcolni, vesztettél.

– Majd én megmondom neked, mikor vesztesz – vakkantotta Gwenna. – Akkor vesztesz, amikor az egész ’Kent-csókolta Sasfészek elpusztítja önmagát.

– Így igaz – bólintott Talal. – De ahhoz, hogy beszélni tudj, bizalom szükségeltetik. – Megcsóválta a fejét. – A Sasfészek rengeteg dologra megtanított, de a bizalom nem tartozott a tananyag erősségei közé.

– Basszus – csóválta a fejét Gwenna, és figyelme ismét Kadenre terelődött. – Basszus.

Ha az ifjút zavarta is, hogy mi lett a Sasfészek sorsa, nem mutatta.

– Az igazat megvallva – szólalt meg Kaden egy pillanattal később –, ez így a mi szempontunkból még szerencsés is.

– Szerencsés? – mordult fel Gwenna. – Hogy lehet ez szerencsés, te kurafi?

– Sajnálom a barátaidat – felelte Kaden –, sajnálom, hogy elvesztetted azokat, akiket ismertél, de ha il Tornjának Kettraljai lennének, ráadásul hozzá hű, ép Kettraljai, akkor nekünk végünk lenne. Nem tudnánk ellenállni neki.

– Ami talán nem is lenne rossz – vágott vissza Gwenna. – Nem rajongtam eddig a kenarangért, de mindaz, amit délre jövet hallottam, arra utal, hogy ez a köztársaság még haszontalanabb, mint Adare töredékbirodalma. Legalább ő és il Tornja feltartóztatják azokat a ’Kent-csókolta urghulokat.

Kaden a homlokát ráncolta.

– Nem az urghulok jelentik az egyedüli veszélyt. Nem is a legnagyobbat.

– Ezt olyasvalaki mondja, aki még sosem látott urghul foglyot. – Gwenna az asztal felett rábökött az ifjúra. – Mi több hetet töltöttünk el a táborukban. Hosszú Ököl, hogy Ananshael kúrja véresre, arra kényszerítette Annickot meg engem, hogy vegyek részt a beteges kis rítusaikban. – A fejét rázta, és egy darabig meg sem tudott szólalni, látván, hogy milyen mérhetetlen nagy Kaden ostobasága. – Talán azért nem tudsz erről – nyögte ki végül –, mert csak gubbasztasz ott a trónodon…

– A Csiszolatlan Trónuson nem ül már senki – szakította félbe az ifjú. – És én sem vagyok többé császár.

– Milyen kényelmes is ez így neked! Ha császár lennél, valószínűleg már tudnád, hogy Balendin is velük van. – A lány felhúzta a szemöldökét. – Emlékszel még Balendinra?

Kaden bólintott.

– Az érzelemcsapoló. A Kettral.

– Igen, csak éppen már nem Kettral többé. A szemétláda teljesen átállt az urghulokhoz.

– Hallottunk valamit rebesgetni Hosszú Ököl egyik helyetteséről. Egy megcsapolóról. Nem kaptunk megbízható értesüléseket.

– Nos, akkor itt van pár értesülés. Hosszú Ököl egy beteges, veszedelmes rohadék, Balendin pedig legalább felér hozzá. És még erősebb lesz, ahogy a legendája egyre terjed… – Talal felé intett. – Ő majd elmagyarázza.

A megcsapoló egy pillanatig Kadent tanulmányozta.

– Tudod, hogy Balendin érzelemcsapoló. Hogy hatalmát mások érzéseiből nyeri, főleg azoknak az érzéseiből, akik testi értelemben a közelében vannak, és ráirányulnak az érzelmeik.

Kaden ismét bólintott.

– Emlékszem a Csont-hegységben vívott harcra.

– Csak éppen a Csont-hegységben alig páran tudtunk neki erőt adni – folytatta Talal komoran. – Most százak és ezrek teszik ezt. A legendája minden egyes nappal nő, és ezzel a legendával együtt az ereje is. Ha áttör az északi harctéren, akkor csak rosszabbodni fog a dolog. Mire eléri Annurt, már olyan erős lesz, mint Arim Hua, olyan hatalmas, mint a legnagyobb atman. Talán még erősebb.

– És ez az a veszély, amiről azt hiszed, hogy talán nem is olyan rossz, mint il Tornja, aki, amennyire én látom, az egyetlen, aki feltartóztatja ezeket a mocskokat – szólt közbe Gwenna.

– Nem voltam tisztában… – kezdte Kaden, aztán elhallgatott.

Most megjelent valami új dolog abban a lángoló szempárban, valami megfoghatatlan változás állt be a testtartásában. Gwenna próbálta megfogalmazni, hogy mit is lát. Haragot? Félelmet? Mielőtt nevet adhatott volna ennek, már el is tűnt.

– Szóval, miért gondolod, hogy a nővéred és a hadvezére annyira veszélyesek? – firtatta a lány.

– Talán nem azok – ismerte el az ifjú halkan. – Nem azok, ha összevetjük az általatok most leírt fenyegetéssel.

Gwenna éberen figyelte a másikat. Éppen arra kérte Kadent, hogy tekintsen el a gyűlölettől, amit az iránt érzett, aki megölte az apját, a féltékenységtől, ami azért ébredt benne, mert a nővére ellopta a trónját. Nem csekélység volt, amit kért. A legjobb esetben is órákba telik, mire meggyőzik őt, feltéve, ha lehetséges egy ilyen meggyőzés. Ám úgy tűnt, az ifjú alig néhány pillanat alatt megemésztette az új tényeket.

– Még mindig eltökélt célod folytatni a háborút Adare ellen – ingatta a fejét Gwenna.

– Igazából nem.

– Mit értesz ez alatt?

– Azt értem, hogy a tanács fegyvernyugvást javasolt. Többet fegyvernyugvásnál – békekötést. Ajánlatot tettünk arra, hogy vége szakadjon az ellenségeskedésnek. Adare visszakerül a Csiszolatlan Trónusra, minden címével és rangjával egyetemben, míg a tanács megtartja minden törvényhozói fennhatóságát.

– Ami azt jelenti, hogy ti hozzátok a törvényeket, ő pedig betartatja azokat?

Kaden bólintott.

– Ez nem fog menni – szólalt meg Annick az ajtóból, és még arra sem vette a fáradságot, hogy hátranézzen a válla felett.

Kaden felé fordult.

– Miért nem?

– Mert akié a hatalom, az elpusztítja azt, akinek nincs.

– A béke megosztaná ezt a hatalmat.

– Megosztott hatalom – horkant fel Gwenna. – Ígéretesnek tűnik.

– Egy pillanattal ezelőtt – felelte Kaden – még noszogattál, hogy kössek békét Adaréval és Ran il Tornjával.

– Olyan megállapodásban reménykedtem, ami talán egy hétnél tovább is kitart.

Kaden nem válaszolt, hanem nagyon hosszúnak tűnő ideig csak nézte a lányt. Gwenna állta a pillantását, és ellenállt a késztetésnek, hogy a csendet szavakkal töltse ki. Ha a másik képes némán ülni, ő is képes ugyanerre.

– Miért jöttetek vissza ide? – szólalt meg végül az ifjú. – Annurba?

– Hogy megtudjuk, mi is történik igazából. – A lány habozott, aztán elmondta a többit is. – És hogy utánajárjunk, Valyn nem volt-e itt, nem maradt-e mégis életben valahogy.

– És most, hogy már tudjátok, mi történik – kérdezte Kaden halkan –, most, hogy már tudjátok, Valyn meghalt, mit fogtok tenni?

Nyoma sem volt annak, hogy zavarná Valyn halála.

Gwenna a válla felett Annickra nézett, találkozott a pillantása Talaléval, majd visszafordult Kadenhez.

– Ezt meg kell beszélnem a Szárnyammal.

– Mi lenne, ha adnék nektek egy hajót, amivel visszamennétek a Szigetekre?

– A harcra itt kerül sor – szólt közbe Annick az ajtóból. – Nem a Sasfészekben.

Kaden bólintott.

– És segítene megnyerni ezt a harcot, ha lennének madaraink. Akár két-három is rengeteget számíthatna. Pontos jelentéseket kaphatnánk a csapatmozgásokról, a parancsok gyorsabban eljutnának egyik seregtől a másikig, akár még egy merényletet is megkísérelhetnénk… Hosszú Ököl vagy Balendin ellen, anélkül hogy át kellene vágnunk az egész urghul seregen.

Gwenna nézte egy darabig a szenvtelen arcot, aztán elkapta a tekintetét, és inkább a kavargó porszemcsék táncát kezdte figyelni, míg igyekezett elválasztani az érzelmeit a logikától.

– Van értelme annak, amit mondasz – mondta végül Talal. – Ha a csatát túlélte néhány madár, a Szigeteken lesznek. Nem hagyják el a fészkeiket.

– Tudok hajót szerezni – tette hozzá Kaden. – A hajnali dagállyal ki is futhattok.

Gwenna dühösen csóválta a fejét.

– Egy örökkévalóságig tart hajóval odaérni, és Annicknak igaza van. A harcra itt kerül sor, méghozzá hamarosan. Miért nem küldtetek el valakit kilenc hónapja?

– Megtettük – állta a pillantását Kaden. – Fél tucat expedíciót küldtünk.

– És?

– Egyikük sem tért vissza.

– Mi lett velük? – kérdezte Talal.

Kaden megrázta a fejét.

– Fogalmunk sincs.

– Lássuk, jól értem-e – mondta most Gwenna. – Visszaküldtétek Daveen Shaleelt a Szigetekre, hogy szerezzen madarakat, és egyszer csak kibaszottul eltűnt?

– Nem. Shaleel menni akart, de a tanács nem engedélyezte. Ő volt a legmagasabb rangú, még élő Kettral, aki visszajutott Annurba. Még madár vagy teljes Szárny nélkül is túl értékes volt ahhoz, hogy kockáztassuk az életét.

– Mi viszont feláldozhatók vagyunk – találta ki Gwenna.

Kaden a szemébe nézett.

– Igen, feláldozhatók vagytok. – Felhúzta a szemöldökét. – Elmentek?

– A fenébe is! – A lány a Szárnyra nézett. – Talal? Annick?

– Nem látom, hogy lenne más esélyünk – válaszolta a megcsapoló komoly hangon.

Annick csak bólintott.

Gwenna egy pillanatig még tűnődve nézte őket. Ismét rajta állt, hogy meghozza a végső, ’Kent-csókolta döntést.

– Jól van – mondta végül. – Bármi vár is ott ránk, megölni nem tud minket, hacsak el nem csesszük.

HETEDIK FEJEZET

– Húsz lépés – erősködött Lehav komoran. – Kézben tartott fegyverrel.

Adare a fejét rázta.

– Ötven lépés. És a kardok nem látszódhatnak.

– Ez őrültség. A csőcselék akár tucatszor is megölhet, mire az embereim elég közel kerülhetnének, hogy segítsenek.

– Ahhoz nagyon hatékony csőcseléknek kellene lennie, Lehav. Vagy a száz leglassabb embereddel jöttél?

A katona már vagy fél tucatszor emlékeztette, hogy az új neve, amelyet Intarra istennő adott neki álmában, Vestan Ameredad – a Hívők Pajzsa. A lány azonban továbbra is azt a nevet használta, amit a férfi akkor mondott neki, mikor először találkoztak, bokáig a sárban Annur Illatos Negyedében.

A hívők oltalmazása jó és szép feladat volt, de Adarét csupa új név, csupa új ember vette körül, ahogy rengeteg hazugság is, aprólékosan kitalált életek, amelyek elfedték az igazságot és homályban hagyták a múltat. Lehavot legalább azon a néven hívhatta, amit a férfi anyja adott neki, mikor véresen, sivalkodva megszületett, még azelőtt, hogy valaha is hallott volna Annurról, Intarráról vagy éppen Adaréról. Furcsa volt, hogy ragaszkodott ehhez a keresztnévhez, de a császárban az őszinteség húrjait pendítette meg, és nem sok igazságba kapaszkodhatott, hogy egykönnyen lemondjon róla.

A Láng Fiainak parancsnoka még ifjú volt – talán fél tucat esztendővel idősebb Adarénál –, de marka egy katonáé, szeme egy fanatikusé. A lány látta, amikor megkorbácsoltatja embereit, mert azok elkényelmesedtek vagy szentségtörést követtek el, látta, ahogy térden állva imádkozik Aergad havában a hajnali órákban és alkonyatkor, a toronyból kinézve időnként megpillantotta, amint a falak körül fut, lehelete csak úgy gőzölög a jeges levegőben. Emlékezett még rá, hogyan találkoztak egy évvel korábban Olonban, mikor a férfi azzal fenyegette, hogy a lángok közé veti. Lehet, hogy fiatal volt, de keményebb, mint a legtöbb férfi, akivel találkozott, és a császár testőreként a szolgálatát ugyanazzal a fagyos eltökéltséggel látta el, ahogy élete más részeihez is hozzáállt.

Most Lehav, ahogy a lányt nézte, ismét megrázta a fejét.

– Az ötször húsz ember, akit engedélyeztél, a legmegbízhatóbb katonáim, de akkor is csak ötször húszan lesznek egy egész város lakossága ellen, Fényességed.

A megtisztelő titulust a Láng Fiainak parancsnoka még mindig vonakodva ejtette ki. Nem tiszteletlenségből, hanem legtöbbször, ahogy most is, mintha csak utólag jutott volna az eszébe: olyan cím volt, amely iránt többé-kevésbé közönyös maradt.

Hasznos emlékeztető volt arra, már amennyiben Adarénak szüksége volt rá, hogy mennyire bonyolult is a helyzet. Il Tornja és légiói azért harcoltak érte, mert Malkeenian volt, az egyetlen megmaradt Malkeenian, aki láthatóan hajlandó volt még a Csiszolatlan Trónusra ülni. Lehav viszont, ahogy a Láng Fiai is, továbbra is a régi bizalmatlansággal közelített a császársághoz. Mindannyian amiatt követték Adarét, ami az Örökégő Kútnál történt, a testét behálózó csillogó hegek miatt, a szemében lobogó láng miatt. Intarra megérintette őt, és ezért bíztak meg benne. A birodalom, amelynek megőrzésén oly elszántan munkálkodott, a legjobb esetben is csak mellékes, elhanyagolható szerepet játszott.

– Bármit tettünk is Aergadban az elmúlt kilenc hónapban – folytatta Adare –, Annur az én városom, a székvárosom. Ott nőttem fel.

– Akárcsak én – felelte a férfi –, és hamar megtanultam nem bízni benne. Annurban. És az annuriakban.

– Remek – nézett el Adare a délen elterpeszkedő város felé. – A te feladatod, hogy ne bízz az emberekben… és hogy megóvj engem.

Ez is változást jelentett. Aergadban volt ugyan vagy húsz aedoli, olyanok, akiket Fulton szedett össze Annurban, közel egy éve. Adarénak nem volt oka rá, hogy kételkedjen elkötelezettségükben vagy szolgálatukban, de Aats-Kyl után aggódott miattuk.

Valyn szerint ugyanis egy osztag aedolit küldtek Kadenért, akik majd’ kétszáz szerzetest mészároltak le, miközben hiábavalóan törtek az életére. Fulton, a testőre, aki gyerekkora óta vigyázott rá, már vagy tucatszor bizonyította hűségét, és bizonyította halálával is. A többiek azonban csak sok-sok halványan ismerős arcot jelentettek, egy csomó nagydarab embert fénylő páncélban. Az aedoliak felesküdtek, hogy megvédik a császári családot, de Adare még nem felejtette el, hogy Ran il Tornja volt az, aki más néven, több száz évvel korábban megalapította az Aedoli Testőrséget.

Másfelől viszont a Láng Fiai az övéi voltak, ő pedig mindent kockára tett azért, hogy békét kössön velük Olonban, azok pedig követték őt északra, először azért, hogy megvívjanak il Tornjával, utána pedig kétségbeesett elszántsággal rohantak megállítani az urghulokat. Majd egy éve már, hogy az ő lobogói alatt meneteltek, énekelték az ő himnuszát, és imádkoztak hozzá, míg a táborát és a várát védték, és haltak meg fényistennőjükért és Adaréért, a lányért, akiről úgy hitték, ő Intarra prófétája. Így aztán a Láng Fiai jöttek délre, Annurba, míg az aedoliak saját csapatot alakítottak, és az urghulok ellen harcoltak.

Az annuri út kimerítő volt, és nem csak testileg. Az Aergad és a főváros közti hosszú mérföldek egész listát tártak Adare elé arról, mennyire cserben hagyta a birodalmat. Noha tavaszodott, a földek fele ugaron maradt – a földművesek elmenekültek, bár a lány meg nem tudta volna mondani, hogy az urghulok vagy a rablók fosztogatásai miatt. Három olyan kisebb városon haladtak át, amelyeket porig égettek, és szinte mindennap láttak hullákat az úton: volt, amelyik árokban rohadt, mások a feketefenyők ágain himbálóztak. A legtöbb esetben lehetetlen volt megmondani, hogy vajon gyilkosaik bűnt követtek-e el, vagy csak nyersen igazságot szolgáltattak.

Nem mintha számított volna. Annur az összeomlás szélén állt, Adare pedig rettegett attól, ami a fővárosban vár rá, és minden egyes megtett mérföld egyre inkább meggyőzte róla, hogy szükség van a visszatérésére, hogy legalább megpróbálja begyógyítani a népét kettészakító szörnyűséges szakadást. Minden test, amely mellett elhaladtak, olyan volt, mint egy-egy oldalába vágó sarkantyú, minden leégett tanya megrovás, ami arra ösztökélte, hogy siessen, siessen. Most, hogy megérkeztek, eljött a pillanat, hogy kiderüljön, túléli-e hebehurgya visszatérését.

– Száz embered van, Lehav – mondta Adare halkan. – Elég ahhoz, hogy megvédj az úton, de itt kevés.

– Ha közelebb állunk – vitatkozott a férfi –, akkor kialakíthatunk egy olyan életképes védőfalat…

A lány a vállára tett kézzel félbeszakította.

– Lehav. Ha egy tízezres csőcselék arra vár ezeken az utcákon, hogy ízekre szaggasson engem, nem tudjátok meggátolni benne. Nem számít, milyen közel jönnek az embereid.

Könnyedén ejtette a szavakat, de a gyomrában érzett görcs rácáfolt. Már majdnem el is felejtette az aergadi kilenc hónapos száműzetés alatt, hogy igazából milyen nagy is a birodalom fővárosa, terpeszkedő templomaival, tornyaival, a sok-sok házzal és viskóval, ami a Nyak felét elfoglalta. Az ember a Nyugati kapun belépve, az Istenek Útján keletnek indulva jóformán egész délelőtt gyalogolhatott, mire elérte a Hajnalpalotát, amelynek vörös falai a Tört-öböl szikláit nyaldosó hullámok felé lejtettek. És az észak–déli fő útvonalak ugyanilyen hosszúak voltak.

Persze nem mindig létezett Annur. Ahol Adare állt, a Császári Út közepén, még mindig ki lehetett venni a lankásabb részeken megbúvó, régebbi épülettömböket. Ezek egykor önálló városkák voltak – Százvirág, Jade, Ódaru és Újdaru –, mindegyiknek saját piactere, zömök templomai voltak, függetlenek voltak, és élükön egy főúr, kalmártanács vagy polgármester állt, mielőtt a saját sikerével eltöltekezett Annur fel nem falta az összest.

Mára a régi falvacskák közti vidék, ahol száz évvel korábban még arattak és legeltettek, a betelepültek új hullámának adott otthont – hevenyészett kalyibákat és kocsmákat húztak fel nagy összevisszaságban, amelyek aztán évtizedek leforgása alatt kialakították saját illogikus elrendezésüket, új otthonok épültek a régiek alapjaira, a házak közti hézagokat pedig beborította a fedett piacok tetőzete, míg végül Adarétól délre és keletre, ahol a tenger halványan párállott, az egész vidék egy emberlakta város töretlen képét nyújtotta. Ez volt Annur északi ábrázata.