BORÍTÓ

Az eredeti mű címe:

Adam Rutherford

A Brief History of Everyone Who Ever Lived

Weidenfield & Nicolson, London, 2016

Fordította: Sóskuthy György

Lektorálta: Falus András

Szerkesztette: Daróczi Péter

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelés, tipográfia: Gelányi Mariann

Copyright © Adam Rutherford 2016

Hungarian translation © Sóskuthy György, 2018

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-157-2

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Tartalom

A szerző megjegyzése

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ

HOGYAN LETTÜNK?

1. fejezet

Kanos és mozgékony

2. fejezet

Az első európai unió

3. fejezet

Amikor királyok voltunk

i: A király tovább él

ii: III. Richárd, VI. felvonás

iii: Meghalt a király…

MÁSODIK RÉSZ

KIK VAGYUNK?

4. fejezet

A rasszok vége

5. fejezet

Az emberiség legcsodálatosabb térképe

6. fejezet

Végzet

7. fejezet

Rövid bevezetés az emberiség jövőjébe

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Szójegyzék

Referenciák és ajánlott olvasmányok

A GABO Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Az UCL-en és az után is Steve Jones professzor volt a tanárom és a mesterem. 1994-ben, genetikai kurzusának első napján felajánlotta nekünk, pénztelen egyetemistáknak, hogy amennyiben megvesszük remekműve, A gének nyelve egy példányát, visszafizeti nekünk az az után kapott jogdíját. Én is éltem a lehetőséggel, és elkértem azt az 55 pennyt. Az évek során a professzor talán mindenki másnál nagyobb hatással volt rám, és ez a könyv sok tekintetben – és az ő beleegyezésével – annak a klasszikusnak egy folytatása. Amikor 2012-ben megtisztelő felkérést kaptam, hogy tartsak előadást a British Humanist Association számára, Steve mutatott be. Remélem, csak tréfált, amikor azt mondta: úgy érzi, alig várom már, hogy elpatkoljon, és a helyébe léphessek. Mivel még ma is él, de az 55 penny miatt is ezt a könyvet Steve Jonesnak ajánlom.

A szerző megjegyzése

A tudományban nélkülözhetetlen az együttműködés. Nincsenek magányos zsenik, nincsenek gonosz zsenik, és nagyon ritkák a született lángelmék is. A tudományt szinte mindig teljesen hétköznapi emberek szolgálják, akik csoportokban dolgoznak, vagy legalábbis összedolgoznak más, hozzájuk hasonló vagy éppenséggel az övéktől egészen különböző területeken tevékenykedő kollégáikkal, és így gyarapítják a tudást. Régi és kortárs zsenik vállán ülve, amint azt Isaac Newton is mondta, a 11. századi filozófus, Bernard de Chartres szavait idézve, aki egy görög mítosszal példálózott: amikor Orion, a vadász átmenetileg elveszítette a látását, egy törpét ültetett a vállára, hogy messzebbre lásson.

A tudomány, amelyről ez a könyv szól, a legtöbb más tudományágnál nagyobb fokú együttműködést igényel, hiszen egészen új diszciplínát, a genomikát kapcsol össze jóval régebbiekkel, mint a történelem, a régészet, a paleoantropológia, az orvostudomány és a pszichológia. A genetikai szakcikkek szerzőinek listája manapság több tucat, több száz, vagy esetenként több ezer nevet tartalmaz. Rég elmúltak már azok az idők, amikor a viktoriánus úriemberek a természet titkainak megismerésére verhették el az örökségüket.

Sokan segítettek a könyv megírásában, és számos tudományos cikket használtam fel, amelyeket a végén sorolok fel. A szövegben azonban többnyire nem használtam közvetlen hivatkozásokat, és egyes kutatókat sem nagyon említettem, hogy olvasmányosabbá tegyem a történeteket. A kutatások jelentős hányadában részt vett Mark Thomas, a University College London munkatársa, akinek barátságáért és az évek során nyújtott útmutatásáért végtelenül hálás vagyok. Az ősi DNS szakterületén végzett munkában jelenleg néhány laboratórium jár az élen, bár az érdeklődés gyorsan nő, ahogy a technikák egyre jobbak és könnyebben alkalmazhatóak lesznek., és ahogy egyre több adat gyűlik össze. A történetek egy része Svante Pääbótól, Turi Kingtől és a III. Richárd projektből, Joe Pickrelltől, David Reichtől, Josh Akey-től, Joachim Burgertól, Graham Cooptól, Johannes Krausétól és másoktól származik, akik közvetve vagy közvetlenül a segítségemre voltak. A munkát ők végezték el, az esetleges hibákat viszont én követtem el. A 351. oldalon egy kis szószedet található, amely elmagyaráz néhányat a genetikusok által használt szakszavak és nem kifejezetten olvasóbarát kifejezések közül.

Bevezetés

„A távoli jövőben ennél sokkal fontosabb kutatások előtt is tér nyílik majd… Fény derül az ember eredetére és történetére is.”

CHARLES DARWIN: A FAJOK EREDETE, 1859

Ez a történet rólunk szól. Arról, hogy kik vagyunk, és hogyan jöttünk létre. A személyes történetünk, mert a létezéssel együtt járó életút teljesen egyedi, ahogy az minden egyes valaha élt emberre is igaz. Ugyanakkor a közös történetünk is, mivel a fajunk nagyköveteként egyszerre vagyunk jellegzetesek és kivételesek. A különbözőségek ellenére az összes ember közeli rokonságban áll egymással, a családfánk pedig szerteágazó és kacskaringós, és a legkevésbé sem hasonlít egy fához. Mi azonban mégis a fa gyümölcsei vagyunk.

Az évmilliók során összesen nagyjából 107 milliárd ember élt a Földön, bár ez a szám attól is függ, hogy mikortól számoljuk. Ők mind az unokatestvéreink – mind azok vagyunk, hiszen az egész fajunk Afrikából ered. Nincsenek megfelelő kifejezés annak leírására, hogy ez pontosan mit is jelent. Nem egyetlen pár, vagyis nem egy feltételezett Ádám és Éva. Vannak családjaink, nemzetségeink, családfáink és leszármazási soraink, és ugyanezen a módon próbálunk a távoli múltról is gondolkozni. Kik voltak az őseink? Lehet, hogy a családfánk egyszerű és hagyományos szerkezetű, de az is lehet, hogy ágai gubancosak és szinte kibogozhatatlanok, mint a fiókban gyűjtött drótok. De akármi is a helyzet, a múlt előbb-utóbb mindannyiunk esetében megfejthetetlenné válik.

Mindegyikünknek két szülője volt, nekik is két-két szülőjük volt, ahogy az ő szüleiknek is, és így tovább. Ha így lépegetünk visszafelé egészen Anglia utolsó megszállásáig, látni fogjuk, hogy az egyes nemzedékeket megduplázva több embert kapunk, mint ahányan valaha éltek – sok milliárddal többet. Az a helyzet, hogy a családfánk ágai összeolvadnak, visszahajlanak és hálózatokat alkotnak, és mindazok, akik valaha éltünk, őseink hálójában voltunk és vagyunk. Csak néhány tucat évszázadot kell visszamennünk az időben ahhoz, hogy lássuk, a ma élő hétmilliárd fő zöme néhány tucatnyi embertől származik – nem több egy falu lakosságánál.

A történelem az, amiről feljegyzéseink vannak. Évezredeken át festettük és faragtuk, meséltük és leírtuk a múltunk és a jelenünk történeteit, hátha így megérthetjük, kik vagyunk, és honnan jöttünk. Az elfogadott nézet szerint a történelem az írás megjelenésével kezdődik. Ami korábban volt, azt történelem előtti időknek nevezzük: az akkor történt eseményekről nincsenek írásos emlékeink. De hogy mindezt megfelelő perspektívából lássuk, tudni kell, hogy a Földön nagyjából 3,9 milliárd éve van élet. A Homo sapiens nevű faj, amelybe tartozunk, alig 200 000 éve jelent meg Kelet-Afrikában. Az írást 6000 évvel ezelőtt találták fel Mezopotámiában, vagyis valahol a Közel-Keleten.

Összehasonlításként a könyv, amelyet most olvasunk, nagyjából 111 000 szóból, illetve 660 000 karakterből áll, a szóközöket is beleértve. Ha a könyv jelképezné a földi élet teljes időtartamát, akkor minden egyes betű, írásjel és szóköz nagyjából 5909 évnek felel meg. Az anatómiailag már mainak számító ember földi történetének így pontosan… ennek a szónak a a hosszúsága felel meg.

Az írott történelem kezdete óta eltelt időnek – egy evolúciós pillanatnak – mindössze egyetlen karakter felel meg, mondjuk ez a pont<.>

De gondoljunk csak bele, mennyire hiányos is a történelem! A feljegyzések eltűnnek, lebomlanak. Tönkremennek az időjárás viszontagságaitól, rovarok vagy baktériumok táplálékává válnak, vagy megsemmisítik, elrejtik, félremagyarázzák vagy átírják. És akkor még nem is beszéltünk a történelmi feljegyzések szubjektív jellegéről. Még abban sem tudunk megegyezni, mi történt az elmúlt évtizedben. Az újságok beszámolói az eseményekről valamilyen tekintetben óhatatlanul elfogultak. A felvételeket készítő kamerákat emberek tartják, és csak azt mutatják meg, ami éppen a lencséjük előtt van, sok esetben kontextus nélkül. Maga az ember is rettenetesen megbízhatatlan tanúja az objektív valóságnak. Folyton ügyetlenkedünk.

Talán soha nem fogjuk megtudni pontosan, mi történt 2001. szeptember 11-én, a World Trade Center elpusztításakor, mivel a beszámolók ellentmondásosak, és az események óriási káoszt okoztak. A tanúk bíróság előtti vallomásai hírhedten pontatlanok, és mindig alapos ellenőrzést igényelnek. De ugorjunk vissza csupán néhány évszázadot, és azt látjuk, hogy semmiféle kortárs bizonyíték sincs a történelem vitathatatlanul legbefolyásosabb alakja, Jézus Krisztus létezésére. Az életéről szóló történetek javát évtizedekkel később írták olyan emberek, akik soha nem is találkoztak vele. Ma már erősen kétségbevonnánk mindezt, ha történelmi bizonyítékként próbálnák elénk tárni. Még a keresztények beszámolói, az evangéliumok is következetlenek, és az idők során alaposan megváltoztak.

Ezzel természetesen nem a történelem szerepét szándékozom lebecsülni (és nem is a kereszténységet). Csupán a múlt homályos jellegére kívánom felhívni a figyelmet. A történelmi feljegyzések egészen a legutóbbi időkig javarészt vallásos szövegek, üzleti feljegyzések és uralkodóházi levéltárak formájában léteztek. Manapság már ezzel ellentétes problémával kell megküzdenünk – rettenetesen sok az információ, és szinte lehetetlen megfelelően rendszerezni. Minden egyes internetes vásárlással vagy kereséssel önként adunk meg magunkról információkat az adatokkal zsonglőrködő cégeknek. Könyvek, mondák, szájhagyomány, feliratok, régészet, internet, adatbázisok, filmek, rádió, merevlemezek, mágnesszalagok. Ezen információmorzsákat összeillesztve próbáljuk rekonstruálni a múltat. Újabban pedig a biológia is része lett a félelmetes információözönnek.

A bevezetés kezdetén az idézet Darwin egyetlen, az emberre való hivatkozása A fajok eredetében. A szerző egészen a szöveg végére hagyta, mintha csak azt akarta volna sejtetni, hogy lesz folytatás is. Az általa felvázolt leszármazáselméletet módosítva a távoli jövőben fény derül majd a saját történetünkre is: folytatjuk.

Az idő elérkezett. Ma már van egy másik módszer is a múltunk olvasására, és fény derül az eredetünkre. Mindenki egy eposzt hordoz a sejtjeiben, semmihez sem fogható, hatalmas, szerteágazó, egyedülálló történetet. Egy évtizeddel ezelőtt, ötven esztendővel a kettős spirál felfedezése után a DNS olvasása olyan szintre fejlődött, hogy történelmi forrássá vált, böngészhető szöveggé. A genomunk, a génjeink, a DNS-ünk feljegyzéseket tartalmaznak a földi élet által megtett útról – négymilliárd év próbálkozásairól és kudarcairól, amelyeknek a végeredményei vagyunk. A genomunk a DNS-ünk összessége, vagy hárommilliárd betű, és létrejötte – biológiai tekintetben – rejtélyes szexnek köszönhetően teljesen egyedi, csakis ránk jellemző. Amellett, hogy ez a genetikai ujjlenyomat különbözik mind a 107 milliárd valaha élt emberétől. Ez még az egypetéjű ikertestvérre is igaz, mert bár ilyenkor eleinte valóban megkülönböztethetetlen a testvérek genomja, de nem sokkal a fogantatás után már eltérések jelennek meg benne. Ahogy dr. Seuss mondja:

Ma te vagy te! Ez igazabb, mint igaz!

Nincs senki, aki jobban te lenne nálad!

A spermium, amely létrehoz minket, néhány nappal a fogantatás előtt kezdte életét az apa heréiben. A milliárd spermium közül egyetlenegy volt, amelynek sikerült benyomulnia az anya petesejtjébe, amely egy volt néhány száz közül. Mint valami Matrjoska-babában, az a petesejt már akkor kialakult benne, amikor még ő is az anyja méhében fejlődött, de csak az utolsó menstruációs ciklusa alatt ért be, és indult útnak kényelmes szülőhelyéről, az egyik petefészekből. Amint elérte, a győztes spermium olyan vegyületet szabadított fel, amely feloldotta a petesejt sejthártyáját, hátrahagyta ostorszerű farkát, és befúrta magát. Miután ez sikerült, a petesejt áthatolhatatlan védőfalat vont maga köré, hogy másik spermium ne legyen képes bejutni. A spermium teljesen egyedi volt, akárcsak a petesejt, így aztán a kettő kombinációja mi más volna, mint egyedi – és ebből lettünk. Még a behatolási pont is egyedi volt. Az édesanya petesejtje nagyjából gömbölyű volt, így az a spermium bárhol befurakodhatott volna, és a kozmikus véletlen határozta meg, melyik volt ez a pont. Ebből a pontból kiindulva aztán vegyülethullámok áradtak szét a sejtben, és megindult a testfelépítés kialakulása – az egyik vége fej lett, a másik vége láb. Más élőlényeknél tudjuk, ha a győztes spermium a másik oldalról érkezik, akkor az embrió más elhelyezkedésben kezdett volna fejlődni, és könnyen lehet, hogy ez nálunk is így van.

A szülők genetikai anyaga, a genomjuk a spermium, illetve a petesejt képződésekor alaposan összekeveredett, majd megfeleződött. A szülők – az ön nagyszülei – két készlet kromoszómával látták el őket, és az említett keveredés eredményeként olyan készlet alakult ki, amilyen korábban nem létezett, és többé nem is fog létrejönni. Emellett azonban mindenki kap egy kis keveretlen DNS-t is. Ha férfi, akkor van egy Y-kromoszómája, amelyet nagyrészt változatlanul örökölt meg az apjától, aki ugyanígy kapta azt az ő apjától, és így tovább. Az Y-kromoszóma egy csökevényes, összezsugorodott DNS-darabka, alig néhány génnel, és sok-sok töredékkel. A petesejt is rejtett apró DNS-gyűrűket, méghozzá a minden sejtben jelen lévő és azokat energiával ellátó mitokondriumokban. Ezeknek saját genomjuk van, és mivel a petesejtben is jelen vannak, a sejtek mitokondriumai mind kizárólag az anyától származnak. Az említett kétféle DNS a teljes DNS-állományának csak egy apró töredékét teszi ki, jól azonosítható eredetüknek köszönhetően azonban mégis hasznukat lehet venni a családfák és az ősi leszármazási sorok vizsgálatában. DNS-ünk túlnyomó többsége azonban a szüleink DNS-ének keveredésével jött létre, az övék pedig az ő szüleikével, és így tovább. Ez a keveredési folyamat minden egyes ember fogantatásakor lezajlott; a hozzánk vezető lánc folyamatos.

Muter, fater kikúr veled.

Hibákat dugdosnak beléd.

Sajátjukat, és csak neked

Két-három extrát pluszba még.

Nem kívánom kommentálni Philip Larkin versének pszichológiai vagy szülői vonatkozásait, de biológiai tekintetben telitalálat. Valahányszor egy petesejt vagy spermium képződik, a keveredés révén új változat jön létre, egyedi eltérésekkel azon személytől, akiben vannak. A szüleinktől egyedi DNS-kombinációt örökölünk, és a folyamat – a meiózis – eredményeként teljesen új, csak ránk jellemző genetikai variációi is lesznek. Ezek egy részét továbbadjuk a gyermekeinknek, akinek persze szintén lesznek saját variációik.

Ezekre a populációkban jelen lévő különbségekre tud hatni az evolúció, és ezekben a különbségekben tudjuk nyomon követni az emberiség útját, ahogy a szárazföldeken és a tengereken át, valamint az idő tengerén át is eljutott a bolygó minden szegletébe. A genetikusok egyszer csak történészekké váltak.

Egyetlen genom is óriási mennyiségű rendszerezetlen adatot tartalmaz, eleget ahhoz, hogy azt tervként használva felépülhessen egy ember. De a genomika összehasonlító tudomány. Két, különböző személyektől származó DNS-készlet sokkal többet tartalmaz, mint kétszeres mennyiségű információt. Minden ember genomja ugyanazokat a géneket tartalmazza, de azok mindegyikében lehetnek kisebb eltérések – ez a magyarázata annak, hogy bár hihetetlenül hasonlítunk egymásra, mégis teljesen egyediek vagyunk. Ezeket a különbözőségeket összevetve következtetéseket vonhatunk le két személy közötti rokoni kapcsolat közelségére, és a különbségek kialakulásának az idejére vonatkozóan. Ma már ezeket az összehasonlításokat az egész emberiségre kiterjeszthetjük, csak az kell hozzá, hogy DNS-t tudjunk kivonni a sejtjeiből.

Amikor 2001-ben közzétették az első teljes emberi genomot, az valójában csupán kezdetleges vázlat volt néhányunk genetikai anyagáról. De ahhoz, hogy idáig jussunk, tudósok százainak kellett egy évtizeden át dolgoznia, és a kutatás összesen 3 milliárd dollárba került, vagyis nagyjából DNS-betűnként 1 dollárba. Ma, mindössze 15 évvel később sokkal könnyebb a dolog, és az egyedi genomokból származó adatok értéke immár felbecsülhetetlen. Miközben ezeket a sorokat írom, mintegy 150 000 teljesen szekvenált emberi genomunk van, és a világon már több millió embertől vettek olyan DNS-mintákat, amelyeknek jelentős részét elemezték. Az olyan nagyszabású orvostudományi programok, mint az árulkodó nevű „The Hundred Thousand Genom Project” (A százezer genom projekt) is jól jelzik, milyen könnyen tudjuk már kinyerni a valamennyiünk élő sejtjeiben benne rejtőző információt. Az Egyesült Királyságban már komoly lehetőségként merült fel, hogy a születéskor mindenkinek szekvenálják a genomját. Sőt, a módszer már nem korlátozódik az elvont tudomány vagy az állami egészségpolitika területére: elég beleköpnünk egy kémcsőbe ahhoz, hogy néhány száz fontért az erre szakosodott számos vállalkozás valamelyikével meghatároztathassuk genomunk bizonyos fontos részleteit, és ebből rengeteg információt nyerjünk a tulajdonságainkra, a családtörténetünkre és bizonyos betegségek kockázatára vonatkozóan.

Ebbe a nagy képbe ma már sok száz régen halott ember genomját is beilleszthetjük. III. Richárd angol király csontjait 2014-ben, különféle régészeti bizonyítékok segítségével azonosították (3. fejezet), de a „koronatanú” a DNS-e volt. A régmúlt királyait és királynőit a státuszuk miatt ismerjük, és mert a történelem túlnyomórészt az ő történeteikről szól. Bár a genetika az uralkodók tanulmányozásához is hozzáadott valamit, a DNS bizonyult az igazi áttörésnek, és az élő múlt legapróbb részleteinek kinyerésére való, újonnan szerzett képességünk révén ez a tudomány már személyek, országok, népvándorlások és az összes ember vizsgálatává vált. Ellenőrizhetjük, igazolhatjuk vagy meghamisíthatjuk, és megismerhetjük a nép történetét, nem pedig csak az adott korszak hatalmasságait és hírességeit. A múlt névtelen alakjaiból a valaha élt legfontosabb személyek lehetnek. A DNS egyetemes, és bár a királyi leszármazás isteni jogokat adhat, és egyéb olyan előnyöket, amelyek az örökletes hatalom velejárói, de az evolúciót, a genetikát és a szexet nem érdeklik az olyan tényezők, mint a nemzetiség, a határok vagy a hatalom.

Tekinthetünk ennél még messzebbre is. A régmúltban élt emberek tanulmányozása egykor csontokra és fogakra, valamint a földben hátrahagyott, alig észlelhető nyomokra korlátozódott, ma viszont már az ősi emberek genetikai információit is össze tudjuk állítani, a neandervölgyiekét és nagycsaládunk más kihalt ágainak tagjaiét is, és ezek az emberek egy új, a jelenig vezető utat mutatnak meg. Kivonhatjuk a DNS-üket, hogy olyan dolgokat áruljon el, amelyek más módon nem lennének megismerhetők – például megállapíthatjuk, hogyan érezte egy neandervölgyi ember a szagokat. A hosszú évezredek után kinyert DNS alapvetően megváltoztatta evolúciós történetünket. A múlt talán tényleg egy távoli ország, de a térképe mindig itt bennünk volt.

Ez az új tudományág elképesztően, felfoghatatlanul és nyomasztóan sok adatot termel. Hetente jelennek meg olyan tanulmányok, amelyek a feje tetejére állítják az eddigi tudásunkat. E könyv írásának legvégső szakaszában az Afrikából való nagy elvándorlás ideje az addig feltételezettnél több mint 10 000 évvel korábbra tolódhatott, miután Kínában 47 darab, a mai embertől származó fogat fedeztek fel. És újabb 20 000 évet tolódott vissza azt követően, hogy Homo sapiens DNS-t találtak egy sok ezer éve halott neandervölgyi lány maradványaiban. Ezek az időtartamok evolúciós értelemben nem túl nagyok, földtani értelemben pedig egyenesen jelentéktelenek, ugyanakkor lényegesen hosszabbak a teljes írott emberi történelemnél, tehát a talaj folyamatosan mozog a lábunk alatt.

A könyv első fele a múlt genetika segítségével történő újraírásáról szól, attól kezdve, amikor legalább négy emberi faj élt a Földön, egészen a királyok uralta 18. századi Európáig. A második fele azzal foglalkozik, hogy kik vagyunk ma, és mit árul el a 21. században a DNS tanulmányozása a családjainkról, az egészségünkről, a pszichológiai jellemzőinkről, a rasszbeli hovatartozásunkról és a sorsunkról. Mindkét rész úgy készült, hogy a DNS-t vetettem össze olyan történeti forrásokkal, amelyekre évszázadokon át hagyatkoztunk: a régészettel, a kőzetekkel, a régi csontokkal, a legendákkal, a krónikákkal és a családtörténetekkel.

Bár az ősök és az öröklődés tanulmányozása ugyanolyan régi, mint az ember, a genetika tudománya fiatal, rövid története pedig meglehetősen zűrzavaros. Az emberi genetika, azaz humángenetika az emberek mérésére és összehasonlítására született, hogy a köztük lévő különbségeket tudományos alapokra helyezhessék, és ezáltal igazolják bizonyos csoportok szegregációját és alárendelését. A genetika születése egyet jelentett az eugenika születésével, bár akkoriban, a 19. század végén még nem kapcsolódtak hozzá olyan alantas képzetek, mint ma. Nincs a tudományban még egy olyan vitatott kérdés, mint a rasszoké – az emberek különböznek egymástól, és a különbségek súlya volt az oka a történelem néhány legmélyebb megosztottságának és legkegyetlenebb, legvéresebb eseményének. A modern genetika megmutatta, milyen látványosan félreértjük még ma is a rasszok kérdését.

Az emberek imádnak történeteket mesélni. Fajunk vágyik a narratívákra, azon belül is a narratívák adta elégedettségre – azaz magyarázatra, egy módszerre a dolgok és az emberi lét kimondhatatlan bonyolultságának a megértéséhez –, vagyis bevezetésekre, tárgyalásokra és befejezésekre. Amikor olvasni kezdtük a genomot, olyan narratívákat reméltünk találni, amelyek rendet tesznek majd a történelem, a kultúra és az egyéni identitás rejtélyei között; amelyek megmondják nekünk, pontosan kik vagyunk, és miért vagyunk.

A reményeink azonban nem váltak valóra. Kiderült, hogy az emberi genom sokkal érdekesebb és összetettebb, mint azt bárki gondolta volna, beleértve az összes genetikust is, akik még egy évtizeddel a Humán Genom Projekt vége után is fáradhatatlanul folytatják a munkát. Az összetettségre és a megértés hiányára vonatkozó tények nagyon nehezen szivárognak csak át abba, amiről a genetikával kapcsolatban beszélünk. Egykor a vérrel és vérvonalakkal próbáltunk kapcsolatot találni az őseinkkel, és jellemezni családi kötődéseinket. Ma már nem a vérben keressük, hanem a génjeinkben. A DNS szinte a végzet szinonimája lett, amely végérvényesen meghatározza a sorsunkat. Pedig ez nem igaz. Minden tudós úgy érzi, hogy az ő szakterülete kapja a legkisebb figyelmet a médiában, de én tudós és író lévén hiszem, hogy az emberi genetika sorsa az, hogy a leginkább félreértsék, méghozzá azért, mert a félreértésére vagyunk beprogramozva.

A tudomány hajlamos azt tárni elénk, hogy a világ nem olyan, amilyennek észleljük, legyen szó kozmológiai, molekuláris, atomi vagy szubatomi szintről. Ezek a szintek és szakterületek távolinak vagy elvontnak tűnnek ahhoz képest, ahogy a családunkról, az örökségünkről, a rasszokról, az intelligenciáról és a történelemről beszélünk. Nincs párja a magunkkal hozott csomagnak, az alapvetően emberi jellemzőkhöz való természetes viszonyulásunk szubjektivitásának. A tudomány által feltárt tények és a családokkal, a rasszokkal kapcsolatos közbeszéd között óriási szakadék tátong. Mivel a dolgok nem úgy vannak, ahogy hittük.

Rengeteg feltételezés és mítosz születik a DNS kapcsán is. A genetika meg tudja mutatni, kik a legközelebbi rokonaink, és távoli múltunk számos titkára deríthet fényt. De sokkal kevesebb közös vonása van az őseinkkel, mint hinnénk, és vannak a felmenőink között olyanok is, akiktől egyáltalán nem örököltünk géneket, és akik így gyakorlatilag semmilyen genetikai kapcsolatban sem állnak velünk annak ellenére, hogy genealógiailag valóban tőlük származik. Meg fogom mutatni, hogy bármit olvasott erről, a genetika valójában nem tudja megmondani, mennyire lesznek okosak a gyermekei, milyen sportot kellene űzniük, vagy melyik nemhez fog vonzódni egy adott személy, mint ahogy azt sem, hogyan fognak az emberek meghalni, vagy miért követnek el egyesek szörnyű erőszakos cselekményeket és gyilkosságokat. Az, hogy mit nem tud megmutatni a genetika, ugyanolyan fontos, mint az, hogy mire képes.

A DNS-ünk kódolja elég összetetté az agyunkat ahhoz, hogy képes legyen kérdéseket feltenni a származásunkról, és eszközöket adjon az evolúció működésének a megértéséhez. Ezekben a különös molekulában az idők során egyre több változás halmozódott fel, és türelmesen vártak sok-sok évezredet arra, hogy rájöjjünk, miként lehet elolvasni. Ma már képesek vagyunk rá. A könyv mindegyik fejezete más történetet mesél a történelemről, a genetikáról, megnyert és elveszített csatákról, hódítókról, portyázókról, gyilkosságról, népvándorlásról, mezőgazdaságról, betegségekről, királyokról és királynékról, járványokról, és sok-sok szexről.

Ez mindenekelőtt egy történelemkönyv. A történetek egy része a genetika múltját ismerteti, beleértve annak kitérőit és sötét részeit is. Ennek az a célja, hogy megértsük, honnan tudjuk mindazt, amiről szó lesz. Számos történet szól nemzetekről vagy embercsoportokról: némelyikük a tettei vagy az öröklött hatalma révén ismert, de főleg az arctalan tömeggel foglalkozik. Átvizsgálhatjuk olyan férfiak, nők és gyermekek csontjait, akik szokatlan körülmények között haltak meg, és ők lettek azok, akiknek az életét a törvényszéki szakértőkhöz hasonló alapossággal tanulmányozzuk, mivel haláluk után jól megőrződött maradványaikkal együtt a DNS-üket is ránk hagyták.

A biológia az élők tudománya – és ebből következően azon dolgoké, amelyek meghalnak. Zűrzavaros – csodálatosan és bosszantóan zűrzavaros –, pontatlan és meghatározhatatlan. Ha az elején akarjuk kezdeni, ami logikus választásnak tűnhet, akkor máris problémákkal találjuk szemben magunkat.

ELSŐ RÉSZ

HOGYAN LETTÜNK?

1. fejezet

Kanos és mozgékony

„Nincs bevezetés és nincs középső rész és nincs befejezés, nincs idő bontás, nincs tanulság, nincsenek okok, nincsenek hatáskeltések. Az, amit mi a könyveinkben annyira szeretünk, az az egyszerre meglátott számtalan csodálatos pillanat mélysége.”

KURT VONNEGUT: AZ ÖTÖS SZÁMÚ VÁGÓHÍD

Vonnegutnak félig igaza volt. Az egészen biztos, hogy nincs bevezetés, és ha van is befejezés, az még nem látszik. Mindig középen tartunk, és mind hiányzó láncszemek vagyunk. Mint ahogy nincs egy bizonyos pont, amikor az életünk elkezdődött, ugyanúgy nem volt olyan teremtő pillanat sem, amely a fajunk kezdetét jelezte, nem volt életet adó szikra, Isten nem lehelt bele a vörös földből megformázott Ádám orrlyukába, és nem törtek fel kozmikus tojást sem. Így megy ez. Ami él, az soha nem állandó, és minden teremtmény négydimenziós, hiszen térben és időben létezik.

Az élet csupa átmenet: ami igazán statikus, az már halott. A szüleinknek is voltak szüleik, mint ahogy az övékének is, és így tovább: mindenkinek két szülője volt, ahogy haladunk visszafelé a történelemben, illetve azt megelőzően, a történelem előtti időkben. Ha egyre távolabb lépünk vissza az időben, az őseink lassan, de biztosan felismerhetetlenné válnak: emberszerűek lesznek, aztán majmok, előbb két lábon járók, aztán patkányszerű kis emlősök lesznek, azután szárazföldi fenevadak, előttük pedig a vízből kimászó tengeri állatok, halszerű teremtmények, férgek és egyszerű tengeri növények, míg végül úgy kétmilliárd évvel ezelőttől kezdődően nincs is feltétlenül szükség két szülőre, csupán egyetlen sejt kettéosztódására. A földi élet kezdetekor, nagyjából 4 milliárd évvel ezelőtt pedig az óceán mélyén egy kavargó, forró hidrotermális kürtőben heverő kődarabba van zárva. Ez a földtani léptékkel is lassú, fokozatos növekedés olyan, mint egy színtáblázat, amelyben a fehér szín pixeltől pixelre haladva alakul át feketévé, legyen szó a hüllők és az emlősök közti átmenetről, vagy a négy lábon járásból a felegyenesedett járásba. Időnként egy-egy rikító szín is felbukkan a keverékben, de őseinkhez vezető útvonal többnyire mászva, nem pedig rángva vezet{1}, és alapvetően az egész szürke.

A földi élet ez idő alatt folyamatosan létezett, és mi magunk csak egy pont vagyunk a szürke kontinuumon. Képzeljük magunk elé azt a képet, amelyen szőrös, majomhoz hasonló emberszerű látható négykézláb, tőle jobbra egy guggoló emberszerű, tőle jobbra egy görnyedten álló, tőle jobbra pedig egy felegyenesedett, szakállas, hozzánk hasonló mai ember, a kezében kovahegyű lándzsával, jobb lábával éppen előre lépve, nehogy megpillantsuk a biológiai átmenet végrehajtását szolgáló szerénytelen felszerelését. Ez az ikonikus kép valami olyasmit sugall, amiről ma már tudjuk, hogy nem igaz. Egyszerűen nem ismerjük az emberszerűektől hozzánk vezető utat. Sok útba eső teremtményt ismerünk, de a térkép tele van hiányokkal és elkenődött foltokkal. A második nemigazság az, hogy az evolúciónknak iránya van, a kétlábú járás, a nagy és okos agyunk, az eszközeink és a kultúránk felé vezet. Ezzel a nyíllal utalunk a haladásra, az egyszerűségtől az óhatatlan fejlődéssel a felegyenesedett jövőbe, az elme elkerülhetetlen kognitív forradalma felé.

Sajnos semmivel sem vagyunk jobban vagy kevésbé kifejlettek bármelyik másik teremtménynél. Az egyedülállóságot rémesen túlértékelik. Csak annyira vagyunk egyediek, mint bármely más faj, amelyek az evolúció során mind egyedülálló módon fejlődtek úgy, hogy az aktuális egyedi körülmények között a lehető legjobb esélyt adják génjeik fennmaradására. Az előkerült rengeteg csonttal, valamint az evolúció és a genetika mai ismeretével egyszerűen lehetetlen elképzelni az emberszerűek balról jobbra vezető, húszlépcsős fejlődési folyamatát, hogy az ötlépéses változatról ne is beszéljünk. Az evolúciónak nincs mértéke, és az egykor használt terminológia, hogy a fajok „magasabbrendűek” és „alacsonyabbrendűek”, már semmit sem jelent a tudományban.

Charles Darwin a kor szokásának megfelelően még használta ezeket a szavakat,{2} amikor 1859-ben leírta a fajok eredetének mechanizmusát. Akkoriban még alig voltak bizonyítékaink más felegyenesedett emberszerűek múltbeli létezésére – sem a lándzsát forgatókéra, sem az anélküliekére. Nem tudta, milyen mechanizmussal adódott ez a módosulás nemzedékről nemzedékre. A 19. század vége óta már ismerjük, milyen rendszer szerint adódnak át a tulajdonságok a szülőről a gyermekre. Az 1940-es években felfedeztük, hogy a DNS az a molekula, amely ezeket az információkat nemzedékről nemzedékre továbbviszi. 1953 óta tisztában vagyunk a DNS kettős spirálszerkezetével, amelynek lenyűgöző önmásolási képességét köszönheti, és ami lehetővé teszi, hogy a másolatok ugyanolyan sejteket építsenek maguk köré, mint amilyenekből származnak. Az 1960-as évek óta pedig azt is tudjuk, hogyan kódolja a DNS a fehérjéket, és minden élő fehérjékből vagy fehérjék által épül fel. A kiemelkedő tudósok – Gregor Mendel, Francis Crick, James Watson, Rosalind Franklin és Maurice Wilkins – az elődeik és kollégáik vállán álltak, hogy aztán maguk is olyan óriásokká váljanak, akiknek a válláról az összes biológus a jövőbe tekint. A rejtélyek megfejtései lettek a 20. század nagy tudományos történetei, és a 21. század elejére a biológia alapelvei már mind a helyükre kerültek. Az egyetemes genetikai kód megfejtésével és a kettős spirál kibontásával az élet egyszerű törvényeire bukkantunk. Ámde ezek is roppant összetettnek bizonyultak, amint azt hamarosan látni fogjuk.

Darwin azonban semmit sem tudott erről. Amikor 1871-ben kiadta második nagy művét, Az ember származását, leginkább ez a kérdés izgatta:

vajon az ember, mint minden más faj, egy korábban létezett formától származik-e…

Akkoriban még alig néhány neandervölgyi leletet ismertek: egy koponyát Belgiumból, egy másikat Gibraltárról, és egy zsák csontot Németország középső részéről. Darwin szinte látnoki képességgel már 1837 közepén felvázolt egyfajta evolúciós fát, megmutatva, hogyan válik az élet egyik ága ketté, majd még több ágra, a természet általi, a változó környezetre reagáló kiválasztódás eredményeként. De hogy ezek az ősi emberszerűek hogyan illeszkedtek az emberi családfába, arról semmit sem tudhatott.

„Azt hiszem”, firkantotta a lap tetejére abban a jegyzetfüzetben a maga utánozhatatlanul rettenetes kézírásával, de aztán nem fejezte be a gondolatot. A 19. században jelent meg és kapott lendületet az a nézet, hogy a többi állattal együtt mi is egy kontinuum részei vagyunk – egy faj, amelyet nemzettek, nem pedig teremtettek. Manapság már csak a bűnösen tudatlanok tagadják annak igazságát, hogy korábbi őseinkből fejlődtünk ki. Mindenfelé találkozhatunk rég halott elődeink örökké vigyorgó koponyáinak képeivel, azok a lapok címoldalán is felbukkannak, valahányszor új faj felfedezését jelentik be. Bizonyítékok tucatjai alapján teljesen egyértelmű, hogy mi is emberszerűek vagyunk, akiknek közös emberszerű ősük van a csimpánzokkal, a bonobókkal, a gorillákkal és az orángutánokkal.

A rendelkezésünkre álló fosszíliák szemléltetésére néha azt állítják, hogy az ősi emberi evolúcióra vonatkozó összes lelet elférne egy nagy asztalon vagy egyetlen koporsóban. Ez sem igaz. Szó szerint több ezer megkövült csont van, amelyek a világ legkülönbözőbb részeiről kerültek elő; sok az emberiség kelet-afrikai bölcsőjéből, sok Európából, és minél többet keresgélünk, annál többet találunk. Darwin szerint azonban lényegében egyedül voltunk családfánk titokzatos ágának a csúcsán.

Ám hiába olyan kitartóak a régészek, akik egész életüket annak szentelik, hogy barlangokban vagy ősi folyómedrekben kuporogva dolgozzanak kis kefékkel és apró vésőkkel, közel sincs elegendő fizikai lelet ahhoz, hogy a teljes képhez akár csak hasonló álljon össze belőlük. Egyedi kövületek vannak, amelyeket a közös vonásaik, például a szemöldökív formája, a talpboltozat íve vagy a zápfogak csúcsai alapján csoportokba rendeznek. Ezek korát annak alapján határozták meg, hol találták, a talaj melyik rétegében, és milyen egyéb dolgokat találtak a közelükben – eszközöket, a főzés árnyait vagy a vadászat nyomait.

De ha elég fiatalok, akkor a koruk a radioaktív szénatomok arányából is megállapítható, ugyanis ezek az élő szövetekben az anyagcsere révén folyamatosan utántöltődnek, a halál után viszont lassú tempóban fogyni kezdenek. Mindez megbízható tudomány, vitatott, ahogyan a kutatással olyan gyakran előfordul, és sok esetben megosztó is, de a régi csontok elemzése precíz, bonyolult és rendkívül kifinomult eljárás. Az első, a miénktől különböző emberi faj felfedezése óta eltelt 200 évben a létrejöttünkre vonatkozó tudásunk mérhetetlenül sokat gyarapodott – ez aligha vitatható –, de az útvonalba vetett bizalmunk megváltozott, és folyamatosan változik. A majomtól a majomemberen át az embermajomig tartó átmenet képsora évtizedekig volt látható a világ múzeumaiban és a tankönyvekben: világos evolúciós sor volt, amely azt mondta: „így lettünk.” Az angliai Kent grófságban lévő Down House-ban, ahol Darwin szorgos munkával kidolgozta a legjobb ötletet, amely ember fejében valaha megszületett, még ma is kaphatóak a képpel díszített bögrék.

Az 1980-as években, amikor fiatal voltam, és beleszerettem a tudományba, pontosan ilyenek voltak a törzsfák. Apám gyűjtötte nekem a New Scientist és a Scientific American azon cikkeit, amelyek elágazó ábrákkal igyekeztek szemléltetni, miként alakult ki az egyik fajból a másik, vagy hogyan lett egyből kettő, hogy aztán a többi majomember útközben lemorzsolódjon. Minél kevesebb leletünk volt, annál tisztábbnak tűnt a kép. Aztán a 20. század végére egyre több emberfaj és lelet került elő a föld alól, elég sok ahhoz, hogy elmosódjanak azok a szép, tiszta vonalak, az ágak pedig egyre vastagabbak lettek, több helyen kellett visszavágni.

Talán ideje nyugdíjba küldenünk az élet evolúciós törzsfájának régóta használt hasonlatát, a majom-majomember-embermajom átmenettel pedig biztosan így kellene tennünk. Ma már nehéz lenne az ábrát bokornak, cserjének vagy bármilyen faszerűségnek nevezni. Ha szemléltetni akarjuk, akkor inkább egy sor fejreállított, szétfolyó pacához hasonlít, amely felfelé fut a bennünket jelképező tócsába, miközben kisebb-nagyobb folyók és patakok folynak részben a tengerbe, részben pedig a semmibe (lásd a túloldalon). Alternatív megoldásként a fajok egy grafikonon is elhelyezhetők a nekik megfelelő fajcsoportokba úgy, hogy alulra kerülnek a legősibbek, felülre az egyedüli túlélők, a vízszintes tengelyen való helyzet a csontok lelőhelyeit jelzi, és tudomásul kell venni, hogy az összekötő vonalak olykor szaggatottak, ami feltételezett kapcsolatot jelez. Ha ez detektívtörténet lenne, akkor azt mondanánk, hogy van egy holttestünk, de kevés a nyom, és azok sincsenek összefüggésben egymással. Az ügy nincs még lezárva.

Nagyon el vagyunk ragadtatva önmagunktól, és nem is teljesen alaptalanul. Mi is csak egy állat vagyunk, de az egyetlen, amely odáig fejlődött, hogy vizsgálni kezdte saját létezését, a tükörbe nézett, és a tükörképére kacsintott. Rengeteg könyvet írtak fajunk eredetéről, de ez a történet csak azokkal foglalkozik, amelyekből rekonstruálni tudjuk a múltat és a múltbeli kapcsolatokat, méghozzá a paleoantropológusok legújabb munkaeszközével, a DNS-sel. Ez a molekula példátlan módon forradalmasította az emberi múltra vonatkozó ismereteink jelentős részét, amihez elég volt néhány évtized a század elején. A szakterület olyan gyorsan változik, hogy mint a kutatóitól hallom, olykor nem merik publikálni az eredményeiket, mert attól tartanak, hogy azokat nem hónapok vagy évek, hanem már hetek vagy akár napok múlva meghaladják. Roppant nehéz lépést tartani, mivel az emberi evolúció tanulmányozása egyre inkább könyörtelen forradalommá válik. A kép arról, hogyan lettünk mi, emberek azok, akik vagyunk, minden eddiginél részletesebb, de még nagyon hosszú út áll előttünk. De mielőtt rátérnénk minderre, következzen egy rövid összefoglaló az eddigi történetről. Kezdjük tehát nem az elején, mivel nem is volt eleje, hanem – kissé önkényesen – a két lábbal.

Az emberiség zavaros törzsbokra. A régi csontok vizsgálata és az ősi DNS modern elemzése eredményeként az egykori magabiztosan szerteágazó fát alaposan visszametszették és átültették, így gyökér nélküli bokor lett belőle. A nagy pacák külön emberfajokat jeleznek, a szaggatott vonalak pedig a közöttük szexen keresztül megvalósuló génáramlást jelzik. Minél többet tudunk meg, annál zavarosabbá válik a kép

A Földön legalább négymillió éve élnek két lábon járó emberszerűek. Voltaképpen az összes emberszerű képes két lábon közlekedni, de minket most az állandósult két lábon járás érdekel, vagyis amikor ez a fő helyváltoztatási mód. A felegyenesedett testtartás az evolúciónk egyik kulcsfontosságú lépése volt, mivel egybeesett bizonyos anatómiai változásokkal, illetve előidézője volt azoknak (pl. a gerinc helyzete és alakja, a koponyához való kapcsolódása stb.). Ennek okában még nem értenek egyet a szakemberek, elmélet pedig bőven akad: egyesek a felegyenesedett mozgás nagyobb hatékonyságára összpontosítanak; mások a fákon kapaszkodó életmódról a szavannai életmódra való alkalmazkodást látnak benne; megint mások a Kelet-afrikai-árok klímájának a megváltozásában vélik felfedezni az okot. A korai kétlábúak közül a leghíresebb a 3,3 millió éve született Lucy: megkövült csontvázának a negyven százaléka került elő, ami elég sok ennyi idős csontváz esetében. 1974-ben fedezte fel Donald Johanson, és a „Lucy In The Sky With Diamonds” című Beatles-számról nevezte el, mert azon a szédítő estén éppen ez szólt a kutató etiópiai Awash-völgyben lévő táborában. Lucy az Australopithecus afarensis faj egyik első felfedezett tagja volt. Azt nem tudjuk megmondani, hogy ez a faj a közvetlen elődünk volt-e. Annyit viszont bizonyosan tudunk, hogy abban az időben sok más főemlős is élt, és Lucy az összes többinél közelebbi rokonságban áll velünk.

Az állatok osztályozása gyakran nem kielégítő, fajunk történetének elmeséléséhez mégis bele kell ugranunk, és reménykedni a legjobbakban. Az általunk használt egyedüli rendszert a 18. századi svéd természettudós, Carl Linné találta fel, és két latin nevet ad minden élőlénynek: egy nemnevet és egy fajnevet.{3} A kocsányos tölgy tudományos neve Quercus robur. De van például egy Lalapa lusa nevű darázs is, és egy, a Fidzsi-szigeteken honos csiga elnevezése pedig Ba humbugi. Egy perui orrszarvúbogár neve Enema pan (angolul „beöntés-lábast” jelent). A barna varangy neve (Bufo bufo) kissé kényelmesnek tűnhet, hiszen a latin jelentése „varangy varangy,” de sok más faj is hasonló elnevezést kapott, mint például az Extra extra nevű csiga, vagy egyik emberszerű rokonunk, a Gorilla gorilla.{4} Talán az ön otthonában is él egy Felis cattus, amelynek a neve legalább két különböző, de egyformán „macskát” jelentő szóból tevődik össze.

Lucy fajának neve, az Australopithecus afarensis nagyjából így fordítható le: „déli emberszabású-szerű dolog Afarból.” A déli emberszabásúszerű dolgoknak vannak más fajai is – sediba, anamensis és africanus. A korábbi emberszerűeket olyan nevekkel ellátott nemekbe sorolták, mint a Sivapithecus (Siva emberszabású-szerűje, mivel Indiában fedezték fel), Ardipithecus (földi emberszabású-szerű) vagy Gigantopithecus (igazán nagy emberszabású-szerű).

Mi a Homo nembe és a sapiens fajba tartozunk – mi vagyunk a bölcs ember. Ez a rövid változat. A biológiában is megvan a megfelelője annak, amikor egy gyermek úgy írja le a címét, hogy megadja az utcát, a várost, az országot, a földrészt, a bolygót, a naprendszert és a galaxist. A faj és a nem fölött több osztályozási kategória is van még, amelyek pontosan elhelyeznek bennünket az élők univerzumában:

Domén: eukaryota (eukarióták: sejtmagvas, összetettebb felépítésű élőlények)

Ország: animalia (állatok)

Törzs: chordate (gerinchúrosok: gerinccel vagy ahhoz hasonló központi oszloppal bíró állatok)

Osztály: Mammalia (tejet termelő állatok)

Rend: Primates (főemlősök: majmok, emberszerűek, félmajmok és még néhány csoport)

Alrend: Haplorhini (orrtükör nélküliek)

Család: Hominidae (emberfélék)

Ebben a könyvben mostantól minden a Homóról fog szólni. A neandervölgyi ember neve Homo neanderthalensis (a németországi Neander-völgyben élt ember); a Homo habilis pedig az ügyes ember.

Egy furcsán exkluzív klub tagjai vagyunk. Egy nem tagjai között nem szükségszerűen van közeli rokoni kapcsolat, a csoportosítás inkább azt jelzi, hogy a tagok jobban hasonlítanak egymáshoz, mint más, nem ebbe a nembe tartozó élőlényekhez. Ez a legjobb rendszer, ami van. A faj definíciójával is vannak gondok, de a legelfogadottabb változat szerint két faj akkor számít különbözőnek, ha nem képesek egymással termékeny utódokat létrehozni. A zebroid, a tigroszlán, a lóöszvér, a szamáröszvér vagy a jegesmedve és a barnamedve keveréke{5} mind ilyen, viszonylag ritka és viszonylag egészséges hibridek. De egyikük sem képes természetes úton termékeny utódokat világra hozni. Hamarosan látni fogjuk, hogy ez a fajmeghatározás egyáltalán nem megfelelő az emberre.

A jelenlegi konvenció szerint úgy hét faj illeszthető a Homo nembe, és én ezekre emberekként fogok hivatkozni. Ez vitatható döntés, de a rendszertan egyik fő problémája az, hogy miközben nevet próbálunk adni a dolgoknak megpróbáljuk le is írni őket, és ez nem feltétlenül veszi figyelembe az élet alapvetően időbeli jellegét, azt, hogy az evolúció egyetemes, és hogy az idővel történő változások a természetesek. Ne feledjük, hogy az evolúciós változás alanya a DNS, de az osztályozás nem azon múlik.

Egyelőre tehát tekintsünk úgy a fajokra, mint olyan állatok elkülönülő csoportjaira, amelyek eléggé különbözőek egymástól ahhoz, hogy képtelenek legyenek egymással termékeny utódokat létrehozni. A Homo nemben legalább hét faj volt.{6} Azokat, amelyek megkövült maradványai az egymillió éve kezdődött időszakból származnak, archaikus embereknek nevezhetjük, és akad belőlük néhány. A Homo ergaster, a H. heidelbergensis, a H. antecessor és még néhány más faj ebből az időszakból, de különböző helyekről kerültek elő, kis mértékben különböző anatómiai részletekkel, és úgy vélik, hogy mind a korábbi Homo erectusból, azaz a felegyenesedett emberből fejlődtek tovább. Sokat tettek a világ benépesítéséért, de nem hagytak hátra a számunkra megtalálható DNS-t, márpedig mi a DNS segítségével igyekszünk nyomon követni a múltat. A többi faj többségétől sincs DNS-mintánk (egyelőre), valószínűleg azért, mert túl régiek, vagy olyan helyen haltak meg, amely túl meleg a DNS fennmaradásához, így aztán a rájuk vonatkozó ismereteink a kövületekre és a paleoarcheológia eredményeire korlátozódnak.

Az emberi evolúció elméletét alaposan megrengette, amikor 2003-ban egy apró nő maradványait fedezték fel az Indonéziához tartozó Flores-szigeten. Az egy méter magas nő és további nyolc ember maradványait egy Liang Bua nevű barlangban találták meg. A Homo floresiensis névre keresztelt kicsi embereket rögtön hobbitokként kezdték el emlegetni, és bár a lábuk nagy, nincs rá bizonyíték, hogy szőrös is lett volna. A jelek szerint 13 000 évvel ezelőtt, vagyis alig néhány évszázaddal a földművelés kezdete előtt éltek a nedves barlangban. Tűzön főztek, és valószínűleg a környezetükben élő óriáspatkányok és stegodonok (törpeelefánt) húsát ették.

Kik voltak ezek az apró emberek? A Nature hasábjain megjelent első beszámolók világossá tették: a testük elég hasonló volt a miénkhez ahhoz, hogy a Homo nembe sorolják őket, viszont elég eltérő ahhoz, hogy az összes többi Homo fajtól különböző fajnak minősüljenek. Tudósok hangos kisebbsége erősen bírálta ezt az álláspontot, azt állítva, hogy valójában hozzánk hasonlóak voltak, csak valamilyen ismeretlen kór megbetegítette és összezsugorította őket. Szóba került a Down-szindróma, a mikrokefália, a Laron-szindróma és a járványos kreténizmus is, de ezekre alig van bizonyíték, és ami van, az is erősen vitatható. A szigetlakó populációk gyakran fejlődnek kicsi vagy nagy termetűvé, mivel a szelekció ott korlátozott, és az elszigetelődöttségre specifikus lehet, és tény, hogy a hobbitok szokatlanul nagy rágcsálókkal, apró vízilovakkal és törpeelefántokkal osztoztak a szigetükön. Ezek a fajok már mind kihaltak, de az tűnik a legvalószínűbbnek, hogy a Homo floresiensis külön emberfaj volt, amelynek valamikor az elmúlt kétmillió évben volt közös őse velünk, de a termete a trópusi szigeten való élet hatására összezsugorodott.

DNS-t azonban nem sikerült kinyerni a törpék maradványaiból. Csontjaik nem kövültek meg, inkább megpuhultak. 2009-ben megpróbáltak DNS-t kivonni egy fogból, de a próbálkozás sikertelen lett, és ez a DNS örökre elveszett az időben. Talán több ezer év trópusi forrósága és párássága elegendő volt mindazon DNS lebontására, amely még megmaradt a fogakban és a csontokban. Nagy kár, mivel heves viták folytak ezen emberek származásáról, és a DNS megoldotta volna a kérdést. Mivel elterjedési területük egy indonéz szigetre korlátozódott, és a testi jellemzőik miatt nagyon valószínű, hogy a floresi hobbitok nem az őseink voltak, hanem távoli unokatestvéreink. Mégis 50 000 évben élt emberfajok száma kettőről hirtelen háromra nőtt, a hobbit és a szigetén vele osztozó bizarr óriás és törpe állatok pedig hírnévre tettek szert. Bolygónk a felfedezés nyomán kezdett Középföldére hasonlítani.{7} {8}

A helyzet tovább bonyolódott, ahogy a DNS olvasásának technológiája egyre fejlettebb lett. Az emberi evolúció tanulmányozásában száz éven át a csontok domináltak, valamint néhány eszköz – vagyis az anatómia és a kultúra. A DNS olvasása valójában olyan, mint valami molekuláris léptékű anatómia: támpontokat ad arra vonatkozóan, hogyan alakultak a csontok, és hogyan formálta őket az evolúció. A DNS olvasásának technológiája főként a betegségek megértésének a céljából született, de nyilvánvaló volt, hogy a genomok dekódolása az ember történetére is választ fog adni.

Ejtsünk néhány szót arról, hogyan tanultuk meg olvasni a DNS-t. 1997-ben, az élő emberek genetikájának világában már dolgoztak a történelem legnagyobb szabású tudományos vállalkozásán. Tudósok százai – köztük korábbi vetélytársak is – fogtak össze egy közös célért: hogy összeállítsák egy emberi lény DNS-e valamennyi – hárommilliárd – betűjének a hiánytalan listáját. A Humán Genom Projekt történetét az 5. fejezet ismerteti, de az a legfontosabb belőle, hogy voltaképpen technológiai vállalkozás volt a DNS betűi olvasásának egyszerűvé és olcsóvá tételére. A DNS olvasása képességének úttörője a szerény brit zseni, Fred Sanger volt, aki az 1970-es évek végén olyan módszert alkalmazott, amely több millió példányban másolta le az eredeti szekvenciát. A szükséges összetevők között ott kell lennie a használt ábécé betűinek; a DNS csupán négy betűt, azaz hivatalosan nukleotid bázist tartalmaz: A, T, C és G. Szükség van még egy enzimre, egy úgynevezett polimerázra, amely egyszerűen lemásolja és összefűzi a DNS bázisait. Ezeket az összetevőket kémcsőbe tesszük, a hőmérsékletet megfelelő értékre állítjuk, és a kettős spirál két különálló szálra bomlik, amelyekhez hozzáépülve elkészül a hiányzó új szál. Ezzel a módszerrel végül sok millió példányban másolódik az eredeti minta. A DNS minden egyes betűje fizikailag is hozzákapcsolódik az előtte, illetve utána lévő betűhöz, a mondatokat pedig „pontok” zárják le. A polimerázmolekula szépen végighalad a szál mentén, egyesével adogatja hozzá az éppen következő betűt, mintha csak írógéppel másolnának le egy sor szöveget. A DNS-szekvenálásnál nemcsak a betűknek megfelelő molekulákat kell hozzáadni, hanem a pontként funkcionálókat is.

Mivel a folyamat során sok másolat készül, és mert a pontok véletlenszerűen adódnak hozzá, végül olyan DNS-molekulakoktélt kapunk, amelyben

k

kü

kül

külö

külön

különb

különbö

különböz

különböző

különböző h

különböző ho

különböző hos

különböző hoss

különböző hossz

különböző hosszú

különböző hosszús

különböző hosszúsá

különböző hosszúság

különböző hosszúságú

DNS-molekulák vannak.

A DNS szekvenálása valójában rekonstrukció. Sok millió másolatot kapunk, amelyek zöme bármelyik betűnél véget érő töredék. Ezután méret szerint rendezzük sorba őket. A DNS-molekulának negatív elektromos töltése van, ami azt jelenti, hogy ha sós vízbe tesszük, és a vízbe egyenáramot vezetünk, a DNS a pozitív elektróda felé fog vándorolni. A vándorlás sebességét a tömege határozza meg, ami viszont attól függ, milyen hosszú az adott töredék – egy nagyobb darab lassabban mozog, mint egy kisebb. Ha tehát a DNS-t nem vízbe, hanem kocsonyaszerű gélbe tesszük, és azon áramot vezetünk át, akkor a DNS-töredékek nagyon pontosan el fognak különülni méret szerint.

A technikának van még egy trükkje. A DNS-nek csupán négy betűje van, szemben az angol ábécé huszonhat betűjével. Fogjuk tehát az eredeti gént, és osszuk szét négy kémcsőbe. Mindegyik kémcsőhöz adjuk hozzá a többi szükséges összetevőt is, de az elsőhöz adjunk még hozzá olyan A bázisokat is, amelyek mondatvégi pontként funkcionálnak, azaz megállítják a láncot. A másodikhoz láncot leállító C bázisokat adjunk, a harmadikhoz ilyen T-ket, a negyedikhez pedig ilyen G-ket. A reakciók után az első kémcsőben lesz az összes olyan lehetséges töredék, amely A-ra végződik, a másodikban az összes C-re végződő, a harmadikba a T-re, a negyedikben pedig a G-re végződők. Ha ezt a négy oldatot négy oszlopban visszük fel a gélre, majd rákapcsoljuk az áramot, a töredékek széthúzódnak és különválnak, és láthatóvá válik minden egyes betű összes pozíciója.

Az A oszlop így fog kinézni (bár a betűk csak kis foltok lesznek a gélben):

*****AA**A*****A******A*A***A*

A T oszlop ilyen lesz:

**T*T**T**T*T*T*T*T*T****T*T**

Ez lesz a C oszlop:

C**C****C**C*********C*C**C**C

Ez pedig a G:

*G***********G***G*G**********

Ha összefésüljük a négy betűsort, akkor minden csillag helyére betű kerül, és megkapjuk a teljes szekvenciát:

CGTCTAATCATCTGTATGTGTCACATCTAC

Amikor a tévében a tudósok oszlopokba rendezett fekete vonalak sokaságával tarkított röntgenfelvételeket mutogatnak, akkor ilyen vizsgálatok eredményeit látjuk. A testünk egy sejtjében lévő DNS betűinek egy szakasza, amelyet négymilliárd éven át senki sem tudott elolvasni, most azonban olyan hétköznapi lett, hogy néhány perc alatt megfejthető. Ez a DNS olvasásának hihetetlenül ügyes módja, és Fred Sanger teljesen megérdemelten vehette át érte második kémiai Nobel-díját.{9}

Az 1990-es években, amikor a Humán Genom Projekt célul tűzte a hárommilliárd betű szekvenálását, Sanger technikáját továbbfejlesztették és automatizálták. Az 5. fejezetben lesz arról szó, miért volt ez még így is gigászi vállalkozás, amely hosszú évekig tartott és dollármilliárdokba került. Az 1990-es években, diákkoromban tisztított, rövid DNS-szakaszokat küldtem a szekvenálásra specializálódott részlegnek, és néhány napot kellett várnom az eredményekre (nem röntgenfelvételekre, hanem számítógépes fájlokra). Ma már szinte minden genetikai laboratóriumnak van saját szekvenálóberendezése, amely órák alatt képes több megabájt adatot produkálni. Olyan új technikákat találtak fel, amelyek bár nem szorították ki teljesen a Sanger-féle szekvenálást, de gyorsabbak és olcsóbbak, és valószínűleg már soha nem alkalmaznák ezt a módszert. Léteznek már kártyapaklinál is kisebb méretű szekvenálóberendezések, amelyeket csak rá kell kötni egy laptop USB-csatlakozójára, így a terepen is vizsgálható vadon élő állatok vagy növények genomja. Ezek a technológiák minden ember számára forradalmasítják a genetikát. Sőt, a századforduló óta már halott emberekkel is képesek vagyunk megtenni ugyanezt.

És nem vesz rajtuk erőt a halál

Volt egyszer egy földbe vájt lyuk, és abban feküdt egy nagyon halott ember. Vagy a családja hagyta ebben a sírban, vagy ott lehelte ki a lelkét, és sejtelme sem volt róla, hogy évmilliók óta az egyik legfontosabb ember lesz. A halála után – jóval utána – ez az ember két dolgot tett: az első, hogy a barlangból előkerülése indította el az ősi emberek tanulmányozását. Feltehetően ez volt az otthona, a ma Németországnak nevezett helyen 40 000 évvel ezelőtt. A Kleine Feldhofer Grotte már nem létezik: a bányaművelés miatt a felfedezés után még a 19. században megsemmisült. Bejárata néhány méterrel volt magasabban a völgy aljánál: akkora lyuk, amelyen át egy ember éppen be tudta szuszakolni magát a háromszor öt méteres, magas mennyezetű kamrába. Az amatőr kutatók az 1850-es években, majd a már betemetődött lelőhelyen a múlt században dolgozó régészek több ezer eszközt találtak, és legalább három ember maradványait. A kőfejtő munkásai 1856-ban találták az első fosszilizálódott csontokat – egy poháralátét nagyságú koponyadarabot, két combcsontot, több karcsontot, mint amennyire egy embernek szüksége van, valamint egy lapocka és néhány borda töredékeit –, és azokat átadták egy helyi antropológusnak.

Ennek az embernek a maradványai nem az elsők voltak (valószínűleg a harmadikként felfedezett nem-Homo sapiens csontváz volt), de ő lett az úgynevezett típuspéldány, amely meghatározza az adott fajt, és amelyhez később mindent hasonlítanak. A típuspéldány hivatalosan megkapja a faj nevét, tehát bárminek hívták is életében, a számunkra csak „Neandervölgyi 1” lesz. Ennek az embernek a hivatalos azonosításával kezdődött a paleoantropológia, azaz az ősi emberek tanulmányozásának tudománya.

Nem nyugodhatott azonban békében. A Neandervölgyi 1 második forradalmi tettére 150 évvel később került sor: felajánlotta a DNS-ét. A maradványai abban a hideg barlangban bizonyos mértékig védve voltak az elemektől, az éhes állatoktól és főképp a mohó baktériumoktól. De szokatlan lakóhelyének köszönhetően a csontjai annyira érintetlenek maradtak, amennyire egy 40 000 éve halott ember maradványai érintetlenek lehetnek, és ez azt jelentette, hogy ő lett az első nem-Homo sapiens ember, aki 1997-ben bekerült egy igen exkluzív klubba. Karja lassan lebomló sejtjeiben még ott rejtőztek a molekulák, amelyek a leszármazást a múltból a jövőbe viszik.

Nem csak mi, mai emberek vettünk részt a Humán Genom Projektben. Kissé érthetetlennek tűnő módon a projekt fő céljaiban hat faj szerepelt. A genom sokkal hasznosabb, ha más genomokkal lehet összehasonlítani, ide értve más fajok genomját is. Így aztán az eredeti program szerint rajtunk kívül a genomklub tagjai lettek a leggyakrabban használt élőlények is: a Drosophila melanogaster nevű gyümölcslégy, a patkány, az egér, legközelebbi emberszerű rokonunk, a csimpánz, és a sorból kissé kilógva a háziméh, ez a társadalomalkotó rovar, amelynél az egyedek túlnyomó többsége nem szaporodik, csak a királynőjét szolgálja, amellyel a DNS-ének pontosan a fele közös. A 20. század legvégén tehát ezen fajok genomját kívánták elolvasni, megfejteni és tanulmányozni.

1997-ben aztán egy Lipcsében dolgozó svéd kutató, az élő emberre kifejlesztettel pontosan megegyező technikákat alkalmazva lefektette egy forradalmian újszerű tudományág, a paleogenetika alapjait. Svante Pääbo a bonni Rheinisches Landesmuseumtól kölcsönkérte a Neandervölgyi 1 jobb felkarcsontját, fűrésszel kivágott egy 2,5 cm hosszú darabot a közepéből, feltárva az egykor puha csontvelőt, ahol a vér- és immunsejtek képződtek. A csontvelőben rengeteg új sejt termelődik, ami azt jelenti, hogy ott gyors ütemű sejtosztódás folyik, azaz a genetikai anyag folyamatosan másolódik. Ez volt a neandervölgyi DNS első kincsesbányája.

*

A DNS minden élő fajnál egyetemes. Eltérő módokon lehet csomagolva: hol könyvekbe van rendezve, hol fejezetekbe, hol origamiba vagy pamfletekbe. A nemzedékről nemzedékre átadás módja is különbözhet. Az állatoknál a DNS kromoszómákba van csomagolva, azaz a kettős spirál jókora darabjai önmagukra csavarodnak, aztán kicsi, csomós fehérjékre csavarodnak, amelyek aztán maguk is szorosan felcsavarodnak, amíg ki nem alakul a tankönyvekből jól ismert, jellegzetes X-alak. A legtöbb sejtünkben két teljes készlet kromoszóma van: az egyik készletet az anyánktól örököljük, a másikat az apánktól; az összesen huszonhárom pár kromoszóma be van csomagolva a sejt közepén az apró sejtmagba.

A biológia a kivételek és a végtelen pontosítások tudománya; a kromoszómapárok közül huszonkettőnek a tagjai egyformák (ezeket autoszómáknak nevezzük), a huszonharmadik viszont nem igazi pár. A pár, amelyik nem pár, a két ivari kromoszóma. Nekem egy Y és egy X van, a nőknek viszont két X-ük. A nők mindkét szülőtől egy-egy X-et kapnak, a férfiak viszont az Y-kromoszómájukat csakis az apjuktól örökölhetik. Az Y fontos ugyan a férfiság meghatározásához, de eléggé satnya kis DNS a többi kromoszómához képest, és a teljes DNS-nek csak kis hányadát teszi ki. Az X viszont a második legnagyobb az összes emberi kromoszóma közül.

Van egy másik kivétel is abban, ahogy a DNS szülőről gyermekre száll. Az autoszómák és az ivari kromoszómák soha nem hagyják el a sejtmagot. Van azonban egy apró, de rendkívül fontos darab DNS, amely nem a sejtmagban van, hanem a mitokondriumokban, ezekben a parányi energiatermelő egységekben, amelyek működésétől minden magasabb rendű élet függ. Szinte biztos, hogy kétmillárd éve kerültek be a sejtekbe, amikor két egysejtű élőlény a kölcsönös előnyök miatt összeolvadt. Ez azt jelentette, hogy ezek a sejtek az élet új ágát hozták létre, az eukariótákét, amely minden korábbitól különbözött (addig csak apró egysejtű élőlények léteztek, vagy baktériumok, vagy archeák). Ezt a három csoportot ma oméneknek nevezik, és az élőlények hierarchiájának legmagasabb, még az öt országnál is feljebbi szintjét képviselik. A három domén tehát a baktériumok, az archeák és az eukarióták, ez utóbbiba tartozik lényegében minden, ami nem esik az első két kategóriába. Az eukarióták sejtjeiben van csekély mennyiségű, igen fontos DNS, amely nem a sejtmagban tárolódik, hanem a sejten belüli kis erőművekben. A hitvány kis Y-kromoszómával szemben a mitokondriális DNS (mtDNS) csak az anyától adódik át a gyermeknek. A spermiumban az új személy létrehozásához szükséges genetikai információnak csak a fele van meg – huszonkét autoszóma, és egy X, ha a gyermek nő lesz, illetve egy Y, ha férfi lesz –, aztán befúrja magát a petesejtbe, amely szintén huszonkét autoszómát hordoz, egy X-kromoszómát, valamint az anya mtDNS-ét.

Szinte az egész DNS-ünk – több mint 97 százaléka – a huszonkét pár autoszómában és az X-kromoszómában található, és mindezen információt nagyjából fele-fele arányban örököljük a két szülőtől. Mindegyik autoszómában egyedi módon keverednek az édesanyja és az édesapja által az ő szüleiktől örökölt kromoszómapár szakaszai. Amikor spermium vagy petesejt képződik az apa heréjében, illetve az anya petefészkében,{10} a két összeillő kromoszóma egymás mellé áll, és összekeveredik. Képzeljük el, hogy fogunk két színt egy kártyapakliból, mondjuk a kőrt és a treffet, azok lapjait egymás mellett sorba rendezzük, majd az egyik szín lapjainak egy részét a másik szín azonos számú lapjára cseréljük. Így két teljes lapsorozat lesz, az összes lappal az ásztól a királyig a megfelelő sorrendben, de mindkét sorban lesznek kőrök és treffek is. Ez történik a kromoszómákkal is az ivarsejtek képződésekor, csak éppen ott nem tizenhárom cserelehetőség van, hanem több millió. Az eredmény tehát mind a huszonkét autoszóma esetében egy új kombináció. Ez a rekombinációnak nevezett folyamat garantálja, hogy az ön pontos genetikai összetétele egyedi és megismételhetetlen legyen.

A mitokondiumokban és az Y-kromoszóma esetében ez a lépés nem történik meg. Az egyik az ön anyjától származik, aki az ő anyjától örökölte, az pedig az övétől, és így tovább végig az anyai ágon; az Y-kromoszómával pedig ugyanez a helyzet az apai ágon. A származás iránt érdeklődők számára ezek érdekes eszközök, amelyekkel számos vizsgálat foglalkozott – nem utolsósorban azért, mert hagyományosan ezek voltak a származás vizsgálatához rendelkezésre álló legegyszerűbb, legkisebb és emiatt legelső DNS-darabok. Mitokondriumok milliószám vannak a sejtek belsejében, így nagyobb esélyük van rá, hogy ellenálljanak az idő pusztításának. Az autoszómák és az ivari kromoszómák teljes készletként léteznek kizárólag a sejtmagban, azaz a sejt központi hivatalában. Az ilyen, úgynevezett nukleáris DNS-hez képest az mtDNS-ből sok millió egyforma példány van, így könnyebben hozzáférhetőek az elemzéshez is. A könyvben még gyakran fog szerepelni az mtDNS és az Y-kromoszóma is, nemcsak azért, mert sok információt hordoznak, hanem azért is, mert a leszármazás utáni nyomozás néha túlértékeli őket.

A neandervölgyiek egész Nyugat-Európát benépesítették, a mai Spanyolország legkeletibb csücskén éppen úgy jelen voltak, mint Észak-Wales barlangjaiban, Közép-Ázsia hegyeiben, délen még Izraelben is. A legrégebbi igazi neandervölgyi csontok, amelyeket eddig találtak, 300 000 évesek, és eddig nem kerültek elő 30 000 évnél fiatalabbak. Ez egyébként normális élettartam egy emberfaj számára. A Homo erectus, egy korábbi, már felegyenesedett emberszerű az Afrikából 1,9 millió éve kezdődött kiáramlását követően az egész világon elterjedt. De a mi eddigi létezésünkhöz képest még a neandervölgyiek is jóval tovább maradtak fenn. Általában úgy vélik, hogy az anatómiailag modern emberek Kelet-Afrikában fejlődtek ki 200 000 évvel ezelőtt, és a kivándorlásunk arról a földrészről valamikor az elmúlt 100 000 évben kezdődött. Ez utóbbi szám egyébként évről évre nő, ahogy újabb leletek kerülnek elő. A dél-kínai Taohszien régióban lévő Fujen-barlangban 2015 októberében negyvenhét, legalább 80 000 éves, a modern embertől származó fogat találtak, és nem megalapozott a feltételezés, hogy a fogak gazdáinak beletelhetett néhány tízezer évbe, mire ilyen messzire jutottak a szülőföldjüktől.

A hagyományos, csontokon alapuló paleoantropológia szerint mire a Homo sapiens valószínűleg 60 000 évvel ezelőtt eljutott Európába, a neandervölgyiek már rég ott voltak, bár kis közösségekben éltek. A DNS-bizonyítékok birtokában azonban ezeket az adatokat várhatóan jelentősen felül fogják vizsgálni, amint a fejezet további részében látni is fogjuk.

A neandervölgyi ember anatómiája egyértelműen azt mutatja, hogy láthatóan különböztek a betolakodóktól. Az agytérfogat a paleoantropológia egyik fontos mérőszáma, és a neandervölgyiek agya nagyobb volt a miénknél. Egy mai férfi agya átlagosan 1,4 literes, a nőké pedig valamivel kisebb, a neandervölgyieknél viszont 1,2-1,7 literes értékeket találunk. Az agykoponya térfogata nem feltétlenül függ össze a szellemi képességekkel, bár az emberszerűeknél a nagyobb agy általában nagyobb kifinomultságot is jelez.

Alacsonyabbak és zömökebb testfelépítésűek voltak nálunk, hordószerű mellkassal, szélesebb orral és kiugró szemöldökkel. Minden bizonnyal ezen egyszerű testi okok miatt van olyan rossz hírük. A közbeszédben a „neandervölgyi” egyfajta megbélyegzés, ami egyet jelent a barlanglakó vademberrel, a csak morogni képes, bárgyú és bamba teremtményekkel. Amikor a 19. században az első példányok osztályozásán dolgoztak, Ernst Haeckel, a nagy német biológus felvetette, hogy az egyik példányt Homo stupidusnak (ostoba ember) kellene elnevezni.

Semmi sem jelzi azonban, hogy a neandervölgyiek ilyenek lettek volna, vagy jelentősen különböztek volna Homo sapiens kortársaiktól. Nagy testű állatokra vadásztak, aztán feldarabolták és megfőzték a húsukat. Az utolsó 100 000 évből van néhány arra vonatkozó bizonyíték is, hogy varrtak, ruhákat és ékszereket készítettek, és mindez még az anatómiailag modern ember érkezése előtt történt, tehát a neandervölgyiek maguk fejlesztették ki ezeket a képességeket, nem pedig az új jövevényektől lesték el azokat. Egyes kutatók nemrég azt is felvetették, hogy a Spanyolország földközi-tengeri partvidékén lévő Nerja egyik barlangjában felfedezett festményeket sem mi készítettük, hanem ők. Mások szerint az iraki Shanidarban és Dél-Franciaországban{11} feltárt sírokban talált virágpor a szertartásos temetés során ott elhelyezett virágokból származik, bár ez egyelőre még erősen vitatott.

A maradványok kis száma miatt a Homo neanderthalensis és a Homo sapiens közti evolúciós viszony rég óta vita tárgya. Az évek során számtalan felvetés született már, attól kezdve, hogy ők voltak az európaiak közvetlen ősei, egészen odáig, hogy a törzsfa teljesen más ágához tartoznak, és máig fennmaradó utódok nélkül haltak ki. Az utolsó közös ősünk nagyjából 600 000 évvel ezelőtt élhetett.

A Homo sapiens kivándorlása Afrikából. Az anatómiailag modern emberek földi léte 200 000 éve kezdődött Kelet-Afrikában. Legalább 100 000 éve kezdtek el az első csoportjaik más földrészekre költözni. Európában neandervölgyiekkel, útjaik során pedig más fajokkal is érintkezésbe kerültek, és a DNS-ünk tanúsága szerint sokukkal párosodtunk is.

A kérdés megválaszolásához az első lépés Svante Pääbónak a Neandervölgyi 1 karcsontjával végzett vizsgálata volt. 0,4 g anyagot sikerült kinyerniük – ez a mennyiség egy csipetnyi sónak felel meg – a nagy gonddal felnyitott csontból, és abból mtDNS-töredékeket vontak ki. 1997-ben ez volt a legősibb DNS, amivel addig dolgozni sikerült. Az első tanulmány jelentős része annak igazolásával foglalkozott, hogy mindez lehetséges, és a kivont DNS nem szennyeződés volt. A Jurassic Park és folytatásai az 1990-es évek rekordokat döntögető filmjei voltak, és a rég kihalt fajokból kivont DNS gondolata belekerült a kulturális tudatunkba. A valóság, mint mindig, különbözött a filmektől. A DNS rövid töredékekre esett szét, és azok is súlyosan károsodtak, mintha egy könyv foszladozó lapjait akarták volna olvasni. Ezek a csontok alig 40 000 évesek voltak – a Jurassic Park feltámasztott dinoszauruszai{12} több mint 65 millió éve éltek –, és már most sem voltak valami jó állapotban. Az, hogy Pääbo és csapata egyáltalán bármilyen eredményt kapott, jól jelzi, milyen hasznosak voltak a genetikusok által a Humán Genom Projekt mellett szerzett és továbbfejlesztett új képességei. Ez csupán apró lépés volt, hogy addig soha nem látott módon fejtsék meg és rekonstruálják a múltat.

Az első dolog, ami kiderült, az volt, hogy a neandervölgyi embertől származó DNS különbözik minden mai ember mtDNS-étől. Az elemzett DNS-töredékek szekvenciája eléggé eltérő ahhoz, hogy némi bizonyossággal jelenthessük ki: genomjuknak ez a része jóval a mai emberek utolsó közös őse előtt vált el a leszármazási sortól, amely a mai emberekhez vezetett. A DNS időbeli változása viszonylag kiszámítható, ezért ha keresünk két hasonló, de azért különböző szekvenciát, akkor megbecsülhetjük, mennyi ideje különültek el. A módszer nem tökéletes, de megvan a maga értéke. A neandervölgyi DNS első vizsgálata esetében a tőlünk különválásuk idejét 550 000–690 000 évvel ezelőttre tették. Ez az időtartam megnyugtató volt az emberi evolúció hagyományos formái szempontjából: a neandervölgyiek nem azonosak velünk, ami egybevág a paleontológia és a régészet által szolgáltatott adatokkal. Ez a technológiai eredmény tehát nem borította fel a status quót. De a múltra nyíló ajtó kinyitása eredményeként a következő évtizedben minden megváltozott.

A forradalom ijesztő sebességgel felgyorsult, de mindig ott volt egy fék is: az eljárás sikeres elvégzése óriási hozzáértést igényelt. Az ősi DNS kivonása nem könnyű feladat, és az ilyen DNS-re vonatkozó kutatások mennyisége is azt igazolja, hogy csak komoly szakértelemmel végezhető el. Az élő sejtek génjeinek szekvenálása manapság már egyszerű, néhány nap betanulás után a megfelelő eszközök birtokában bárki el tudja végezni; komoly szakértelmet csak az elemzés, az adatok feldolgozása igényel. Ám élő megfelelőjéhez képest az ősi DNS hihetetlenül sebezhető, és mivel a munkához nagy óvatosság és ügyesség szükséges, a rég halott teremtmények génjeinek olvasása soha nem fog annyira leegyszerűsödni, hogy bárki képes legyen rá.

A Humán Genom Projekthez hasonlóan azonban fontos az is, hogy ha szekvenálunk egy DNS-darabot, az eredmény nyilvánosságra kerül. Ezeket az ősi genomokat adatbázisokban teszik bárki számára hozzáférhetővé. A genetikusoknak manapság nem is kell egy megkövült csont vagy egy nyirkos barlang közelébe menniük ahhoz, hogy tanulmányozhassák évezredek óta halott őseink genetikáját. Csak internetelérés kell hozzá. Az első néhány ilyen DNS-kivonáshoz új technikákat kellett kidolgozni az ősi DNS tartósítására és elemzésére, mivel erősen korlátozott volt, hogy mit is tudtak kinyerni. 2006-ban egy másik csoportnak 38 000 éves, Horvátországban talált neandervölgyiből sikerült DNS-t kinyernie, és annak segítségével választ adtak néhány régi kérdésre. Ugyanazon a héten két cikk jelent meg a két legelismertebb tudományos folyóirat, a Science és a Nature hasábjain, és az eredmények meggyőzően hasonlóak, bár kis mértékben eltérőek voltak. Fő megállapításuk az volt, hogy a kapott DNS-szekvenciák tanúsága szerint a hozzánk elvezető emberek fejlődési ága nagyjából 500 000 éve vált el a neandervölgyiekhez vezetőkétől. Az egyik arra is utalt, hogy mi várható: valamikor később előfordulhatott némi kereszteződés, mintha csak a meglepő szexuális kalandozások lehetőségét kívánták volna felvillantani. A másik tanulmány szerint nem történt ilyesmi.

Aztán 2010-ben elkészült a teljes neandervölgyi genom. Svante Pääbo csoportja rengeteget fejlesztett a DNS ősi csontokból való kinyerésének technikáján. A kövületekből származó por, szilánkok és morzsák felhasználásával összeállították egy neandervölgyi teljes DNS-ének – viszonylag kezdetleges – vázlatát.

A fejlődés sebessége valóban lélegzetelállító volt. A mi genomunkat többé-kevésbé teljes formában csak 2001-re sikerült megfejteni (de amint az 5. fejezetben látni fogjuk, igazán rendesen csak 2003-ban), mégis, alig néhány évvel később már elkészítettük egy kihalt emberfaj genomjának a vázlatát olyan csontokból, amelyek több tízezer éven át hevertek érintetlenül. Pääbo és a munkatársai egy időgépet találtak fel.

Milyenek voltak? Az, hogy mik a gének, és mit árulnak el az emberekről szorosan összefügg, de az esetek többségében nem teljesen egyértelmű. Ez a gondolat végigmegy a könyvön, szembenéz azzal azelterjedt nézettel – hogy a gének egyenlőek a végzettel, és valamely gén bizonyos változata pontosan meghatározza, milyen is lesz az adott egyén –, és eloszlatja azt. Noha a genetikusok kivétel nélkül mind tisztában vannak ezzel, a gondolatnak kulturális jelentősége van, amit sokszor a sajtó, valamint az emberi biológia képtelen összetettségének végletes leegyszerűsítése táplál. Egy egyén génszekvenciáinak ismerete nem sok információt ad, és az is korlátozott, hacsak nem azon kevés gén egyikével rendelkeznek, amelynek jelentős hatásuk van. Erről később részletesebben is lesz szó, de ez a fő módszer arra, hogy a rég halott emberek génjeit elemezzük.

A paleoantropológiát tanuló egyetemistáknak a vizsgákon gyakran teszik fel a kérdést: „Beszéltek a neandervölgyiek?” A helyes válasz, amit az azt alátámasztó anatómiai bizonyítékok nagyjából 3000 szónyi ismertetésével körítve illik megadni, hogy a neandervölgyiek nagy valószínűséggel képesek voltak a beszédre. Torkuk felépítése nem különbözik nagy mértékben a miénkétől, és az 1989-ben, az izraeli Kebara-barlangban talált nyelvcsont egyértelművé tette, hogy a beszédképességük a miénkéhez hasonló lehetett. A nyelvcsont patkó alakú csont, ahol a nyak az áll alsó részével találkozik; a hüvelyk és mutatóujjával ki is tapinthatjuk, aztán nyeljünk egyet. Az embernél egyedülálló módon barázdált a felülete, és behangolt izmok rögzítik, amelyek minden irányba futnak: a nyelvhez, a nyelv alatti szájfenékhez, a garathoz, a gégéhez, a gégefedőhöz – összesen tizenkét izomról van szó. Ez nagyon sok vékony kis izom ennyire apró csonthoz, ami azt jelzi, hogy specifikusan olyasmihez alkalmazkodás, amit csak mi teszünk. A kebarai nyelvcsontot jó néhányszor vetették alá részletes mikroanatómiai vizsgálatoknak, mivel szerepe lehetett a beszédben. Az eredmény pedig továbbra is ugyanaz: a neandervölgyiek valószínűleg ugyanúgy képesek voltak a beszédre, mint mi.

Neurológiai oldalról sem jutunk sokkal előbbre. A beszéd képessége, amint az várható, agyunk elég nagy területét foglalja el. Bár olyan bonyolult funkció, mint a beszéd, az agy számos területét igénybe veszi, a legfontosabb régió az úgynevezett Broca-terület. Ez egy 19. századi francia idegrendszer-anatómusról kapta a nevét: ő két olyan pácienst is kezelt, akik a terület sérülése után veszítették el a beszédképességüket. Az idegrendszer-anatómia ezen a szinten nem sok segítségünkre van, mivel az agy viszonylag nagy részéről van szó. A többi nagy emberszerűnél is megtalálható, pedig azok nem tudnak beszélni. Mivel tehát a neandervölgyiek agya átlagosan nagyobb volt a miénknél, észszerű a feltételezés, hogy a többi nagy emberszerűhöz hasonlóan nekik is jól működő Broca-területük volt.

Azt hihetnénk, hogy az új genetikát alkalmazva a múltban könnyen megtalálható a válasz. Van egy sokat tanulmányozott és sokat méltatott gén, amely elválaszthatatlanul összekapcsolódik a beszéddel. A neve FOXP2, és bár nem nagyon értjük, mit is tesz a szervezetben, az nyilvánvaló, hogy nélkülözhetetlen a szóbeli kommunikációhoz és kézügyeséghez, amelyek a mi számunkra magától értetődően egyszerűek legközelebbi emberszerű rokonainkhoz – és a Föld összes többi élőlényéhez – képest. A gének működése megértésének egyik fő módja az, hogy megvizsgáljuk, mi történik, ha meghibásodnak. Ezt szándékosan tesszük kísérleti állatokkal: célzottan vagy véletlenszerűen zavarjuk meg a gének működését, hogy lássuk, mi történik. Emberen érthető okból nem teszünk ilyet, viszont egyenértékű vele, amikor a betegségeket és rendellenességeket tanulmányozzuk. A FOXP2-nek több mutációját is leírták amióta1990-ben felfedezték alma materemben, a University College London Gyermekegészség-ügyi Intézetében, amely a Great Ormond utcai gyermekkórház kutatásokkal foglalkozó szárnya. Egy pakisztáni családot vizsgáltak (csak a nevük kezdőbetűi ismertek: KE), akiknél a fejlődési verbális diszpraxia örökletes formája volt jelen; a rendellenességnél a gyermekeknek súlyos gondokat okoz a magán- és mássalhangzók kiejtése. A probléma öröklődése a családban