Lauren Appelbaum

BÜSZKESÉG ÉS SZINGLI ÉLET

A mű eredeti címe

Rachel Weiss’s Group Chat

Copyright © 2024 by Lauren Appelbaum
This edition published by arrangement with
Grand Central Publishing, New York, New York, USA.
All rights reserved.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 615 104 006 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A lányomnak, Caroline-nak. Legyen az életed tele
barátsággal, nevetéssel és könyvtári könyvekkel!

1. fejezet

– Végre megvették a szomszéd házat!

Anyám hangja izgatottan csengett. Helyesbítek: nála az izgatott hangnem a normális. Most viszont olyan állapotba került, amilyet a legtöbb anya csak egy luxusáruház végkiárusításának és némi kokainnak a kombinációjával tudna elérni.

Hasogatott a fejem, miközben a telefonomra hunyorogtam. Annyira elhomályosodott a látásom, hogy nem tudtam leolvasni az időt a kijelzőről, de egész biztosan hetessel kezdődött. Csak anyám hiheti, hogy nyugodtan felhívhat másokat ilyenkor újév napján! Az első hiba, amit idén elkövettem: felvettem a telefont. A másnaposságomat vádoltam érte. Tompa nyöszörgés tört elő az ágyamban fekvő férfiból. Akit úgy hívtak, hogy…

Majdcsak eszembe jut.

Lehalkítottam a telefonomat, és nesztelenül kisurrantam az ágyból, a lábamat beledugtam a leopárdmintás papucsomba.

– Anya! – suttogtam, miközben lábujjhegyen kiosontam a fürdőszobába. – Még csak hét…

Őt azonban nem lehetett megállítani. Sosem volt szüksége visszacsatolásra a beszélgetésben, csak lélegző hallgatóságra.

– …pedig biztos, hogy túl sokat kértek érte, de végre eladták három és fél millió dollárért! Egy fiatalembernek!

Istenem, de éles volt a hangja! Normális, hogy ennyi energiát fektet a helyi pletykákba? Én nem tartottam annak. De persze a normalitás sosem volt anyám viselkedésének vezérelve.

Letettem a telefont a csap mellé, még arra sem vettem a fáradságot, hogy kihangosítsam, pedig közben pisiltem, lehúztam a vécét, és fogat mostam. Megmostam az arcomat, aztán ledörzsöltem a szemem alatt elkenődött fekete szempillafestéket. Egy fél másodpercig fontolgattam a lehetőséget, hogy újrasminkelem magam, mert akkor egy kicsit jobban hasonlítottam volna arra, aki múlt éjjel hazahozta… hogyishívjákot. Tényleg azt hittem, hogy eszembe fog jutni. De igazából nem különösebben érdekelt.

Anyám még mindig teljes gőzzel szövegelt, amikor újra felvettem a telefont.

– Anya, mennem kell – szakítottam félbe. – Bocs, de épp a közepén jártam valaminek, és…

– Gyere át, ezt meg kell beszélnünk!

– Mit kell megbeszélnünk?

– A házat! A szomszédban!

– Már elmondtad. Megvették. – Szünetet tartottam, aztán hozzátettem: – Hurrá?

– Ez még nem minden – suttogta olyan hangon, amit nyilvánvalóan titokzatosnak és lehengerlőnek szánt.

– Ööö…

Már alig vártam, hogy legyen egy szabadnapom. Olyan, amikor mexikói kaját rendelek, bugyuta sorozatokat nézek, és csak pisilni kelek fel a kanapéról.

– Csinálok szendvicseket.

– Megbeszéltük.

És akkor mi van? Felnőttként megtanultam, hogy sose mondjak nemet, ha valaki más készíti el az ennivalót.

Miután letettem, visszamásztam az ágyba a horkoló, dögös fickó mellé, és megnéztem a csoportcsetünket. Senki nem írt semmit. Amy, Eva és Sumira valószínűleg még alszanak, mint a normális emberek, akiknek normális az anyjuk. Előző éjjel az egyik egyetemi barátunk, Davis partiján mulattunk. De hát ez az új év az utolsó, amikor még huszonévesnek számítunk. Ugyanebben az évben töltjük be a harmincat. Megérdemeltük, hogy elengedjük magunkat.

Esélyem sem volt rá, hogy visszaaludjak, így megnyitottam a jegyzettömb applikációt, hogy leírjam az újévi fogadalmaimat. Tíz perccel később átolvastam a listát:

• Legfeljebb egy spangli naponta.

• Kávé dettó: napi egy csésze.

• Életkoromnak megfelelő ruhák. Kevesebb dekoltázs és csupasz has. Nem mondom, hogy vászonnadrágot és pulcsiszettet kellene viselnem – mi az a pulcsiszett? –, de egy kicsit elegánsabbra veszem a figurát.

• Kideríteni, mi az a pulcsiszett.

• Kipróbálni újfajta testmozgásokat.

• Kedvesebben bánni anyával.

• Végre kipróbálni az internetes társkeresést, azon belül is a Jdate-et. (Finoman adagolom be anyának, hogy el ne ájuljon ott helyben a boldogságtól.)

• Korombeli nőkhöz illően, méltóságteljesen viselkedni. Például SOHA TÖBBÉ nem indítok el sortáncot, miközben Davis fenék nélküli nadrágját viselem a farmeromon, a melltartómat pedig kalapként a fejemen, mint tegnap éjjel.

• Ja, igen: KEVESEBB PIA.

Jó lista volt. Tényleg, csodálatra méltó. Még egyszer átolvastam, aztán egy gyors mozdulattal kitöröltem. Ki vagyok én, hogy próbáljam megváltoztatni azt, ami már eleve tökéletes?

A fickó most már horkolt, úgyhogy kipattantam az ágyból, és nekiálltam felöltözni. Nem mondanám, hogy csapkodtam a fiókokat, de nem is igyekeztem halkan jönni-menni, mert reméltem, hogy felébred. Belebújtam egy vastag pulcsiba, és néztem, nem ébredezik-e már, de teljesen kilőtte magát.

Megböködjem?

Bántott, hogy még a nevét sem tudom, ráadásul alig várom, hogy kirakhassam a lakásomból. Talán javítana a helyzeten, ha ágyban szolgálnám fel neki a reggelit.

Átkutattam a hűtőmet és a kamraként funkcionáló kis szekrényt. Már rég el kellett volna mennem vásárolni, és akkor finoman fogalmaztam. Nem találtam semmit, amit felszolgálhattam volna egy vendégnek, különösen egy vonzó, félmeztelen fickónak. Kenyér: állott. Tojás: elfogyott. Joghurt: penésztelep. Kissé öklendezve visszadugtam a hűtő végébe, úgy döntöttem, ezzel majd később foglalkozom. Tiszta hülyeség folyton nagy méretű joghurtot venni!

Nos, legalább kávém volt otthon.

Pár perccel később összeállítottam valami reggelihez hasonlatosat egy tálcán.

– Jó reggelt! – mondtam édesen, miközben visszaosontam a szobába.

A fickó feltámaszkodott az egyik könyökére, és féloldalas mosolyt vetett rám. Kócos, göndör haja volt, barna bőrét szeplők pettyezték. Gondolatban vállon veregettem Tegnap Esti Rachelt. Ügyes!

– Készítettél reggelit? – A hangja rekedtes volt, enyhe álmélkodás áradt belőle.

– Igen. – Az ölébe csúsztattam a tálcát úgy, hogy a kávé legyen legelöl. Az volt a felajánlásom legelfogadhatóbb része: a gőzölgő bögre mellett egy kis csupor cukor és egy csésze tejszín állt. A fickó szeme végigsiklott a kínálaton, arcára vidám elégedettség ült ki.

– Az ott… jégkrém?

– Igen. – Rámutattam a többi lehetőségre. – És sajt. Meg egy savanyú uborka!

Olyan arcot vágott, amit sehogy sem tudtam értelmezni, aztán beledugta a kanalat a jégkrémbe, és megette.

Leültem az ágy szélére.

– Figyelj… – kezdtem.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Sam – segített ki közömbös hangon.

– Sam – ismételtem el egy kicsit megkésve. Majdnem, Rachel! Gofrit kellett volna sütnöm szerencsétlennek. – Hamarosan el kell mennem. Nagyon jól éreztem magam veled.

– Ó, értem!

Úgy nézett ki, mint aki szeretne elidőzni a kávé felett, így hát lekötöttem magam azzal, hogy beledobáltam mindenfélét a táskámba.

Tíz perccel később vidám sziát kiáltottam a távozó Sam után a lakótömböm folyosóján. Megjegyzés: többé nem hagyom, hogy egy fickó nálam aludjon. A másnap reggel mindig olyan kínos!

Ebéd körül érkeztem meg a szüleimhez, és mohón átkutattam a konyhát a beígért szendvicseket keresve. A hűtőben meg is találtam őket, egymásra halmozva hevertek egy tányéron, szorosan betekerve folpackba. Kiválasztottam egy krémsajtos-lazacosat, és miközben elmajszoltam, a házban éppen uralkodó káoszt szemléltem. Az ikerhúgaim úgy vonítottak, mintha tizenhat évesen is kisbabák lennének, apa ide-oda rohangált, miközben a nővérünk a kihangosított telefonon keresztül próbált lenyugtatni mindenkit, anya pedig szőrén-szálán eltűnt. Úgy fest, az ikrek abban a hitben éltek, hogy apa ma elviszi őket a jogsijukért – az ünnep gondolata még csak át sem suhant az önimádó agyukon. Azt hitték, mivel idénre ígérték nekik a jogosítványt, január elsején már be is libeghetnek a közlekedési hatósághoz. Jane mindent bevetett, amit legidősebb testvérként tudott, hogy telefonon békét teremtsen, de volt annyi esze, hogy ne hagyja el a lakása és a macskája nyújtotta kényelmet.

Jó tizenöt percig bírtam az üvöltözést, aztán megkerestem anyát, aki áldott boldogságban hevert az ágyában betakarózva, a telefonját pedig a fülére nyomta. Olyan sokáig beszélt, és annyi részletet elárult olyan emberekről, akikről még sosem hallottam, hogy már azt hittem, elment az eszem, anyának pedig van egy másik családja. Végül letette a telefont, és felhúzta a takaróját az álláig.

– Pamela volt az – közölte.

– Kicsoda? – Talán egy kicsit durvának hatott a kérdés.

– Az ingatlanügynök, drágám, az ingatlanügynök!

– Miféle ingatlanügynök? Ugye nem akarjátok…?

– Nem, dehogy, persze hogy nem! – Megtapogatta a feje tetején előkelően elrendezett fürtjeit, aztán kihúzott egy ezüsthátú tükröt az éjjeliszekrényéből, és szemügyre vette a frizuráját. – Pamela adta el a szomszéd házat, te buta. Éppen Butkusékről beszéltünk.

– Kikről? – Biztosra vettem, hogy valami butus tréfát űz velem. Még hogy Butkus!

– Az ideköltöző párról! Na gyere ide! – Anya megveregette az ágyat maga mellett, és felemelte a zsenília ágytakaró szélét. Kellő mennyiségű morgás után bemásztam mellé, és nekidöntöttem a hátamat a párnahalomnak. – Hangosabban beszélj, ne motyogj!

– Butkusék?

– Igen. Ó! – Élvezettel rebegtette a szempilláit, mintha egy óriási dézsa pletykában lubickolna, ahogy az ikrek mondanák. Vagyis azt hiszem. Nem értem tisztán a kamaszdumájukat. – Ó, várj csak, amíg meghallod!

– Hát akkor ki vele!

Nagy levegőt vett, aztán felemelte a mutatóujját, átkutatta az éjjeliszekrénye fiókját, és kihúzott belőle egy hosszú doboz bonbont. Olyan volt, mint Mary Poppins: mindig elővett valamit a feneketlen éjjeliszekrényéből. Átadott egy sós karamellás csokit, egyet a saját szájába dugott, aztán folytatta:

– Butkusék egy bűbájos, korunkbeli házaspár. Tanárok, a nyugdíj felé közelednek.

– Tanárok? – Zavarodottan pillantottam ki a függönyök között a szomszéd ház sarkából látszó kis csíkra. Nagyjából háromszázhetven négyzetméteres, fehér téglás, Cape Cod stílusú, alacsony, tömzsi, sátortetős ház volt erdőzöld ablaktáblákkal, és ahogy anyám említette, három és fél millió dollárért kelt el. Persze annak idején, a nyolcvanas években még egykeresős családok is vehettek házat Madison Parkban, ahogy az én szüleim. De azóta sokat változott a világ. Mostanában két keményen dolgozó tanár Bothellben is alig engedhetett meg magának egy házat, nemhogy ezen a környéken.

Anya szeme látványosan csillogott. Összecsapta a kezét az álla alatt.

– A harminckét éves fiuk, Christopher Butkus vette meg nekik. És drágám… – Most már szinte sírt örömében. – Nőtlen!

– Vagy úgy. – Időhúzásképp elvettem még egy bonbont. – És pontosan mivel foglalkozik ez a harminckét éves Christopher Butkus, hogy képes megvenni egy három és fél millió dolláros házat a szüleinek?

Tudtam, mit fog mondani. Tudtam. Mindenki tudná. Még Davis fenék nélküli nadrágja is.

– Valami informatikai vállalkozása van. Nagyon sikeres.

Hát persze.

– Hm.

– Hétfőn költöznek be, drágám. Meghívom őket vacsorára. Tudod, mit kellene felvenned? Azt a zöld átlapolós ruhát, amit a Norstromban vettél. Kiemeli az alakodat, és mutat egy kicsit a lábadból. Az emberek azt mondják, döntsd el, hogy lábat vagy dekoltázst akarsz villantani, de én nem értem, miért. Mi értelme rejtegetni a lapjaidat, ha nálad van az adu ász? Amikor először találkoztam apáddal, én…

– Anya!

Kuncogott.

– Mindegy, az a lényeg, hogy tudom, milyen szívdöglesztő leszel. Szerintem keressünk rá a neten Christopher Butkusre, és meglátjuk, mi jön ki! Kíváncsi vagyok, magas-e.

– Anya! – karamellel teli szájjal köpködtem. Alaposan meg kellett fontolnom a válaszomat. Ha azt mondom anyámnak, hogy nagyon előreszaladt, akkor aztán elszabadul, mint egy göndör bowlinggolyó. Úgy döntöttem, inkább témát váltok. – Akarod hallani az újévi fogadalmamat?

Nyilván hajlandó lettem volna bármire, csak hogy elhallgattassam. Mélyen, izgatottan szívtam be a levegőt, és a szemébe néztem.

– Ki fogom próbálni a Jdate-et, azt a társkereső oldalt, ahová csak zsidók regisztrálhatnak.

Vérfagyasztó sikolyt hallatott – egyértelmű, kitől tanulták az ikrek –, és a falhoz vágta a doboz bonbont. Tátott szájjal, üveges szemmel bámultam rá. Ez nem örömteli sikolynak hangzott. Mintha nem is ő lenne az, aki már két és fél éve könyörög, hogy próbáljak ki valamit, bármit, és találjak magamnak egy helyes zsidó fiút! Átléptem volna egy párhuzamos világba? Belecsíptem magamba, aztán anyába is. Még hangosabban visított.

– Azt hittem, örülni fogsz.

Eszelősen rázta a fejét, a kezével elkeseredetten csapkodott, és közben üvöltött. Végül az ablak felé emelte a reszkető mutatóujját.

– B-B-B-Butkus!

– Micsoda? – Kiugrottam az ágyból. – Azt akarod, hogy ne ismerkedjek másokkal, hátha végül összejövök azzal a gazdag kockafejjel?

Azonnal abbahagyta a sírást, az arcára ragyogó mosoly ült ki, és bólogatni kezdett.

– Nem! – visítottam. – Nem bírom az önjelölt számítógépzseniket, különösen az olyanokat nem, mint ő. Tudod, hogy ilyenek vesznek körül a munkahelyemen. Csak a pénz meg az algoritmusok érdeklik őket. Olyan unalmasak! Nem bírok harminc másodpercnél tovább beszélgetni velük. Pénzsóvár kapitalisták, akik még a North Face dzsekijükből sem tudják kidumálni magukat az esetlen flörtjeikkel. Azt akarják, hogy robotok foglalják el a földet, ők pedig kitelepíthessék az elit klubjukat a világűrbe, mert ott rengeteg szűz területet rabolhatnak ki és pusztíthatnak el. Közben mi, egyszerű halandók, próbáljuk megmenteni ezt a haldokló bolygót, amit tönkretettek a…

– Elég, fogd be! – Anya hátradőlt, és az arcába nyomott egy párnát. – Olyan csinos vagy, Rachel, miért nem tudsz úgy viselkedni, mint Jane? Ő udvarias és halk. Jane végül férjhez fog menni, te viszont elriasztod magadtól a férfiakat a politikai nézeteiddel. Nem csak apokaliptikus összeesküvés-elméletek léteznek ezen a világon!

Egy pillanatra lebiggyesztettem az ajkam.

– Nem akarok találkozni Christopher Butkusszel.

– Nos, én pedig veled nem akarok tovább beszélgetni. Küldd fel az apádat!

Elfordultam, hogy kimenjek, de aztán elbizonytalanodtam, felmarkoltam a tengeri sós karamellát a szőnyegről, és zsebre vágtam.

Apa a kamrában rejtőzködött, amikor rátaláltam. Úgy tett, mintha keresne valamit, amikor kinyitottam az ajtót, de észrevettem, hogy sietve beledugta a könyvjelzőt a regénybe, amit éppen olvasott.

– Hogy vannak az ikrek? – kérdeztem.

– Jól, jól. Megígértem nekik, hogy majd elviszem őket vásárolni a Sephorába.

Megrándult az arcom.

– Megszabtad, mennyit költhetnek?

– Nem… Nem tartottam bölcs ötletnek… – A koszos szemüvegén át a kamra hátsó sarka felé pillantott, nyilván újraélte az elmúlt egy óra traumáját. Úgy döntöttem, nem figyelmeztetem, hogy hamarosan búcsút inthet három- vagy négyszáz dollárnak.

– Anya látni akar. Én elmegyek.

Bólintott, adott egy puszit a kobakomra, és otthagyott a kamrában. Azonnal megcsapott a hely bája: sötét volt, csend, és ételszag terjengett a levegőben. Leültem a földre, hátamat a gabonapelyhes dobozoknak döntöttem, megettem a karamellát a zsebemből, és fejben elterveztem, mit fogok beírni a Jdate-profilomba.

A nap hátralévő részét Jane-nél töltöttem, panaszkodtam neki, miközben Owen vacsorát főzött nekünk. Reméltem, hogy anyának igaza van, és Jane hamarosan hozzámegy Owenhez. Én is örültem volna, ha jobban hasonlítok Jane-re: ő sikeres volt, nyugodt, és mindenki szerette. És valószínűleg soha életében nem viselt melltartót a fején.

Elhessegettem ezt a gondolatot. Már régen megtanultam, hogy ne hasonlítgassam magamat a nővéremhez: teljesen mások vagyunk. A lényeg, hogy végre kitaláltam, hogyan tovább. Csak egy pasit kell haladéktalanul összeszednem, hogy anya békén hagyjon Christopher Butkusszel.

2. fejezet

A január gyakorlatilag az év hétfője. A napok végtelennek tűnnek közelgő ünnepek nélkül, és az időjárás belátható ideig lehangoló lesz. Ez a nap pedig azok közé a hétfők közé tartozott, amikor az ember azon töpreng: Ennyi lenne? Ez a felnőttek élete? A kollégáim mind punnyadtak az ünnepek után, úgyhogy még csak pletykálni sem lehetett egy jót. Semmi mással nem tudtam lekötni az agyamat, csak munkával: undorító!

Ha az ember ügyfélszolgálatosként dolgozik, hamar rájön, hogy minden ügyfél úgy véli, az ő gondja a legfontosabb a világon. Ma pedig nem volt hiány problémákból, mintha mindenki összegyűjtötte volna őket az ünnepek alatt. Hányan elfelejtették a jelszavukat! Belekortyolok a jegeskávémba, és magamban mormolva beírom a válaszokat egy ügyfél kérdésére.

Eva és Amy mázlista, nekik nem kell idióta ügyfelekkel foglalkozniuk. Eva a Wisconsini Egyetemre jár könyvtártudomány szakra, Amy pedig matekot tanít tehetséges diákoknak. Bár ha belegondolok, Eva közben egy kávézóban dolgozik, hogy ki tudja fizetni a számláit. És tizedikes diákokat korrepetálni algebrából biztos nem valami jó móka annak tükrében, ahogy én viselkedtem akkoriban. Szegény Sumira pedig kénytelen elvinni az ügyfeleket mindenféle vacsorára meg italozásra. Nekem legalább nem kell személyesen találkoznom velük. Borzalmas lenne, ha azt kellene néznem az asztal felett, ahogy egy középkorú ügyfél a fogát piszkálja, miközben a tekintete a pincérnő fenekére rebben. Sumira persze nagyon jól kezelte az efféle helyzeteket, őt semmi nem zökkentette ki a nyugalmából.

Rezgett a telefonom. Emlegetett gyönyörűség.

Sumira Khan 10:27

El akar jönni valaki az irodai afterpartinkra? Péntek este lesz. Kiöltözős, ingyenkaja és -pia. Jónak ígérkezik.

Eva Galvez 10:28

Pénteken randim van. Azzal a Jennifer nevű lánnyal az óráról.

Amy McDonald 10:30

Randit szervezek Ryan ellen.

Eva Galvez 10:31

Ryan ellen?

Amy McDonald 10:31

Ne is kérdezd!

Sumira Khan 10:32

Rachel?

Rachel Weiss 10:38

Igen! Imádom az ünnepek utáni afterpartikat. Folytatódjon a mulatság!

A tudattól, hogy újra bulizhatok, sokkal jobb hangulatban nyitottam meg az aznapi bizarr vállalati kérdést: Milyen gyakran vonatkoztatható a napi munkádra az a mondás: „sikeres élet, folyamatos tanulás”? Most komolyan, ki találja ki ezeket? Muszáj válaszolni rájuk, különben beírják az ember aktájába, hogy nem vesz részt a vállalati kultúrában. De a válaszadás névtelen, úgyhogy én a saját szórakoztatásomra elviccelem őket. Ma azt írtam be: Jobban szeretek sikertelenül élni, és a lehető legkevesebbet tanulni.

Miután már ebéd előtt végeztem egy elfogadható napi munkamennyiséggel, azzal jutalmaztam magam, hogy végignéztem, milyenek az előrejelzések A Nagy Ő aznap esti epizódjára. Jane meg a lányok úgy tervezték, hogy átjönnek, és együtt ájuldoznak Jeremy Coltraintől, aki a történelem legdögösebb agglegénye. Én már a karrierem elején megtanultam, hogy sosem szabad túl sok energiát beleölni a munkába, nehogy túlzott elvárásai legyenek a munkáltatónak. Eddig elég jó hasznát vettem ennek a gyakorlatnak. Sosem tartottak túlbuzgónak, és mindig sikerült annyi pénzt összeszednem, hogy kifizethessem a számláimat. Legalábbis többnyire.

Mire eljött a péntek, teljesen rákészültem Sumira bulijára. Az volt a legjobb Sumira menő pénzügyi vezetői állásában, hogy gyönyörű emberekkel dolgozott együtt. A cégénél nyilvánvalóan felvételi követelmény, hogy az alkalmazottaknak álomszépnek kell lenniük – ami biztos törvénybe ütköző, nem igaz? A lényeg, hogy ez a buli jelentette az első lépést butkustelenségi hadműveletben, én pedig készen álltam rá. Ezen a ponton mindenemet leborotváltam, minden bőrfelületről eltávolítottam az elhalt hámsejteket, tettem fel hidratáló maszkot, kifestettem a körmeimet, és kifehérítettem a fogaimat. Már csak a szemöldökömet kellett kiszedetnem a buli előtt.

Videóhívást indítottam a lányokkal.

– Jók így a körmeim?

– Mit csináltál? – Eva láthatóan a hálószobájában ült, és az íróasztala fölé görnyedt.

– Nem igazán bírtam egyenesen tartani a körömfestő ecsetet. Már vagy hat kávét ittam ma.

– Hatot?!

– Ideges voltam a parti miatt.

– Az ezerkétszáz milligramm koffein biztos segített lenyugodni.

– Semmi bajom.

– Rachel, és mi a helyzet a Jdate-tel? – Amy megkavart valamit a Le Creuset fazekában. – Azt hittem, az a terved.

– Az is. – Megigazítottam a hálós combfixemet. – De minden lehetőséget meg kell ragadnom, nem igaz? Az élet nem dob csak úgy partiképes férfiakat az ember útjába. Idén mindenre igent mondok. Nyitott vagyok az online társkeresésre, a bulikra meg a gyönyörű férfiakra, akik bekopognak az ajtómon.

– Értem.

– Ki tudja? Még az is lehet, hogy hamarosan csatlakozom hozzád a férjes nők világában.

Amy keserűen horkantott.

– Mi van?

– Semmi. Majd később elmondom. Ryan most ért haza.

– Mennem kell. – Sumira cipőjének a sarka egy visszhangos parkolóházban kopogott. – Fél nyolckor felveszlek, Rachel.

– Szupcsi. Ideje kiszedetni a szemöldökömet. Nyílt egy új hely egy sarokra a lakásomtól, és nem túl drága.

– Mulassatok jól! – mondta Eva. – Én elviszem Jennifert a Comedy Undergroundba.

– Sok szerencsét! Remélem, jó lesz.

Fél nyolckor még egyszer utoljára megnéztem magam a tükörben. A zöld átlapolós ruhámat választottam. Anya rámutatott, hogy kiemeli az erősségeimet, és igaza volt: csodás dekoltázs. Ha valóban meg akarok ismerkedni valakivel ma este, nincs értelme elrejteni a lányokat. Megfordultam, hogy szemügyre vegyem a hátsómat a tükörben.

A ruha ráadásul kifejezetten rövid volt.

Felvettem egy hálós fekete harisnyát, hogy egy kicsit visszafogottabbá tegyem az összhatást. Bónusz: a harisnya elsőrangúan festett a fekete, vastag sarkú bársonycipőmmel.

A szemöldököm még egy kicsit piros volt, de az hamarosan elmúlik.

Nem múlt el. NEM MÚLT EL. Sumira egyetlen pillantást vetett rám, és elindult velem felfelé a lakásomba.

– Jegeld le! – Óvatosan megérintette az egyik szemöldökömet.

– Éget! – nyögtem, miközben ő jeges borogatást kötött a fejemre.

– Mindjárt jobb lesz.

– Lefagyott az agyam. A szemöldöksminkem belefolyik a szemembe.

Sumira jelentőségteljes pillantást vetett rám, és észrevette a körömlakkomat.

– Gyere ide! – A következő tíz percben helyrehozta a körömlakkomat és a sminkemet. – Tök jól nézel ki. – Belepillantott a tükörbe a vállam felett. Nem elég, hogy a szemöldököm még mindig gyulladt volt, most már az egész fejem vöröslött a jeges borogatástól. Ennek ellenére jól állt nekem ez a ruha. A butkustelenségi hadművelet folytatódott.

Amikor megérkeztünk, már teljes gőzzel ment a buli. A Seattle-i Szépművészeti Múzeumban rendezték meg, ezért a mennyezetről nagyon mély értelmű – gondolom én – szobrok lógtak, a megvilágítás pedig művészi (értsd: hízelgő) volt. Az egyik oldalra állították a DJ-t, a másikra pedig egy svédasztalt és az ingyenpiákat.

Nyilván egyenesen az italokhoz mentünk, de odafelé menet felkaptam egy tányért, és megpakoltam osztrigákkal – csak tízet vettem el, nem akartam túl mohónak tűnni egy teljes tucattal –, mert nem kellett fizetni érte. Miután felszippantottam őket, Sumira átadta az ünnepet fémjelző koktélt – valami bubis tőzegáfonyás kotyvalékot –, és elindultunk körbe.

Sumira lélegzetelállítóan festett. Csillogó, hullámzó fekete ruhát és combközépig érő magas sarkú csizmát viselt. Mindenki utánafordult, aki mellett elhaladt, amitől úgy éreztem magam, mintha egy hírességgel jelentem volna meg. Álomszerű volt. Mint egy előkelő partin készült felvételek montázsa, ahol szabadon folyik a pia, és mindenki nevet. Még ha vöröslött is a szemöldököm, én akkor sem vettem észre. Magabiztos voltam.

Sumira bemutatott a főnökének, egy lenyűgözően bájos férfinak, aki ott helyben munkát ajánlott, miközben a mellemhez beszélt. Hátrapillantottam a válla felett, és láttam, hogy valaki engem bámul. Néhány másodpercig önkéntelenül visszabámultam rá, még a számat is eltátottam, ugyanis nem hittem a szememnek: megtaláltam a legszebb férfit Seattle-ben. Finom áll, hatalmas, tiszta szem, sűrű, fekete szemöldök és oldalt felnyírt sötét, hullámos haj. Az a fajta frizura, ami azt üzeni: Hé, gazdag vagyok, és divatos! Lassan végigmértem a testét – az öltönye tökéletes volt –, és megdöbbentem a kivillanó csupasz bokáját látva: zokni nélkül vette fel a mokaszinját. Ettől annyira lezsernek és felső-középosztálybelinek tűnt, hogy az egész testem beleremegett. Pislogtam egyet, és elkaptam róla a tekintetemet, aztán gyorsan ledöntöttem a maradék italomat.

Észrevettem, hogy Sumira pohara is kiürült, a figyelmes főnöke helyét pedig egy deltás pakisztáni srác foglalta el, aki nem lehetett több huszonháromnál, így hát tátogva a barátnőm tudomására hoztam, hogy hozok még italt mindkettőnknek. Bólintott, hátradobta a haját, és esküszöm, láttam a pillanatot, amikor szegény fiú belezúgott.

Másfél másodpercig álltam a bárpultnál, amikor a fülem mögött mély hang csendült fel. Mintha áram cikázott volna végig az egész testemen.

– Kellemes ünnepeket!

Szemérmesen hátrapillantottam a vállam felett.

– Micsoda keresztényellenes propagandaszöveg!

A fickó szája szétnyílt a döbbenettől, aztán halkan felnevetett. Nyilván megleptem a furfangos politikai szatírámmal.

– Vicceltem. – Szembefordultam vele. Nem is próbálta eltitkolni, hogy gyorsan lepillantott az igazság szerint pompás dekoltázsomra. – Rachel Weiss. Sumira Khannal jöttem.

Kezet nyújtottam neki. A szájához emelte, és csókot lehelt rá.

– Stephen Branson. Szenior pénzügyi vezető. Sumira remek lány.

A hangjából érezhető könnyed lekicsinyléstől néhány fokkal lejjebb került a szememben. Odavetettem neki egy káprázatos mosolyt, és felemeltem a két teli poharat, jelezve, hogy mennem kell.

– Örültem. – Megint átkanyarogtam a tömegen.

Mire visszaértem oda, ahol Sumirát hagytam, ő már eltűnt. Eszem ágában sem volt ott ácsorogni, mint egy szerencsétlen penészvirág, aki elveszítette a barátnőjét, így hát lehajtottam Sumira italát – a tőzegáfonyás koktél isteni volt –, aztán a legközelebbi asztalnál megszabadultam a bizonyítéktól. Úgy véltem, hogy Stephen Branson biztosan meg fog keresni, így hát még mindig egyedül ácsorogtam, és malmoztam. Nem volt ott senki, akivel eltársaloghattam volna, körülöttem a gyönyörű értékesítők mind meghitt beszélgetésbe mélyedtek. Középen a csillogó táncparkett parlagon hevert.

És aztán isteni szerencse, vagy talán a DJ adománya révén megszólalt egy Beyoncé-szám. Ledöntöttem a második koktélt is, kihúztam magam, és megindultam előre.

Az igazat megvallva arra számítottam, hogy az emberek mind elárasztják a táncparkettet, de mint kiderült, én voltam az egyetlen, aki nem bírt ellenállni Queen Bey szirénhangjának. Ettől függetlenül kitartottam. Ráztam a csípőmet, forogtam, hagytam, hogy magával ragadjon a zene. Amikor kikukucskáltam az összeszorított szemhéjam mögül, láttam, hogy megihlettem egy igen kis maroknyi embert, és ők is táncolni kezdtek. A DJ-t szerintem lenyűgözték a mozdulataim, mert belefolyatta a szám végét egy másik Beyoncé-dalba. Diadalmasan a levegőbe öklöztem, és átálltam az új ritmusra. Aztán éreztem, hogy valaki a csípőmre simítja a kezét.

– Csatlakozhatok? – mosolygott rám Stephen Branson, a szeme pajkosan csillogott.

Olyan udvariasan tette fel a kérdést, az arcán pedig olyan rosszfiús tekintet ült, amitől jó sok szinttel magasabbra kúszott a szememben.

– Ha muszáj.

És ó, nem okozott csalódást! Stephen Branson elég ügyesen pörgött azon a felső-középosztálybeli bokáján. Minden lépésemet, minden forgásomat lekövette. Közelebb csusszant hozzám, a mellkasa végül a hátamhoz simult, éreztem az arcomon a sima bőrét, a forró leheletét, beszívtam a parfümje illatát, és gyakorlatilag átázott a bugyim. Aztán megfordított, szemtől szemben álltunk, az egyik kezemet erősen szorította, a másikkal magához húzott, az egyik lábát az enyémek közé nyomta. Egyetlen szempillantás alatt én letten a Dirty Dancing 2. főhősnője, amivel valóra vált minden kamaszkori álmom. Tehetetlenül bámultam a szemébe. Nyilván nem seattle-i. Az én világomban nem léteztek ilyen férfiak.

Amikor a dal véget ért, erősen megszorította a kezemet, és lerángatott a táncparkettről egy oldalajtó felé. Úgy követtem, mint egy izzadt, kéjsóvár kiskutya.

Az éjszakai levegő hűvös volt, ezért Stephen rám terítette a zakóját. Egy elhagyatott belső udvarra jutottunk ki.

– Ki vagy te? – kérdezte Stephen kissé még zihálva.

– Rachel Weiss. Rossz a memóriád?

– Hidd el, emlékszem a nevedre! Csak azon töprengtem, miért nem találkoztunk korábban.

– Hm. – A sötétségbe bámultam. – Valószínűleg mert nagyon fontos és elfoglalt vagyok.

– Hát persze! – Kihúzott egy vékony elektromos cigit a zsebéből. – Nem bánod?

– Nem, ha megosztod velem. – Miért? Miért vagyok ilyen?

Beleszívott, kifújt egy eperillatú felhőt, aztán átadta. Letüdőztem, ahogy a füvet szoktam a bongból, de rögtön köpködni kezdtem, amint az émelyítő füst megütötte az orromat és a torkomat. Visszalöktem a cigit a kezébe, és könyökömbe rejtettem a köhögési rohamomat.

– Ez volt az első? – nevetett.

Diplomatikusan felmordultam, még mindig köhögtem.

Stephen még egyszer beleszívott, aztán visszadugta a zsebébe.

– A környékről származol? – kérdeztem, amikor megint kaptam levegőt.

– Nem. – Beletúrt a hajába. – Chicagóban nőttem fel. Az egyetem miatt költöztem ide, és azóta itt lakom.

– Hm. – Tehát csakugyan mindent tudok a seattle-i agglegényekről.

Egy ideig folytatta, mesélt Chicagóról, a családjáról meg az egyetemi tanulmányairól. Kezdtem nyugtalankodni, már azon töprengtem, hogyan szakítsam félbe, mert be akartam dobni, hogy keressük fel a bárpultot, amikor elhallgatott, hogy levegőt vegyen, és rám nézett. Megérintett egy kiszabadult fürtöt az arcom előtt, és a fülem mögé simította.

– És te vagy a legszexibb lány, akivel az ideköltözésem óta találkoztam.

Az ideköltözése óta? Fontolóra vettem, hogy megkérem, fejtse ki ezt a részt: pontosan milyen chicagói boszorkányokkal kell versenyeznem? Mielőtt azonban esélyem nyílt volna rá, Sumira kirobbant az ajtón, nyomában a fülig szerelmes fiatalemberével.

– Hát itt vagy! Azt hittem, már elragadott valami… Ó, szia, Stephen!

– Élvezed a partit? – kérdezte Stephen.

– Egyértelműen jobb, mint a tavalyi – felelte Sumira. A rajongója együttérzőn bólintott, én pedig akaratlanul is gúnyos pillantást lövelltem rá. Tavaly szinte még csak embrió volt, hát persze hogy az idei partit jobban élvezi!

– Visszamegyünk? – kérdeztem. – Jól jönne még egy ital.

Az este hátralévő részét négyesben töltöttük, beszélgettünk, táncoltunk, egyszer pedig csatlakoztunk a Sumira főnökét körbevevő tömeghez, amelynek tagjai szeretetteljes sértegetéseket záporoztattak rá. Úgy tűnik, itt az a karácsonyi hagyomány, hogy az alkalmazottak nekiesnek a főnöknek, és üvöltözve kiengedik magukból mindazt, amit egész évben visszafojtottak.

– Kövér vén perverz! – kiáltottam vidáman, hogy én se maradjak ki. Stephen meglepve nézett rám. Amikor megkérdeztem, miért, csak annyit felelt:

– Most vettem észre, hogy élénkvörös a szemöldököd.

Az éjszaka óriási siker volt. És igen, amikor Stephen elkérte a telefonszámomat, megadtam neki. Amint hazaért, sms-t küldött, szóval… folyt. köv.

Ó, és Sumira a kölyökkel ment haza! Liliomtipró.

Másnap este összegyűltünk egy csajos estére Eva lakásában. Miközben a dohányzóasztal körül ücsörögtünk, amin félig üres borosüvegek sorakoztak egy sajtos tál mellett, Sumira meg én beszámoltunk az előző esti kalandjainkról.

– Örülök, hogy jól éreztétek magatokat. – Eva felcsippentett és megevett pár kekszmorzsát a pulcsijáról. – Az én randim katasztrofálisan sikerült. Még soha életemben nem éreztem magam ilyen kínosan.

– Mi történt?

Eva felnyögött, mintha már felidézni is fájdalmas lett volna.

– A humorista körbenézett, hogy kit szívathatna meg a közönségből, és meglátott minket. Rám bökött, és azt mondta: „Hé, téged ismerlek! A Tinderen találkoztunk. Na mi az, kísérletezni kezdtél?” Mindenki jót nevetett, aztán továbbléptek. De Jennifer utána fagyos lett.

– De hát hazudott! – Amy láthatóan aggódott. – Azt írtad ki a Tinderedre, hogy csak nőket keresel.

– Tudom. Jennifer mégis hitt neki. És pont előtte beszéltük meg, hogy középiskola óta nem voltam pasival, amire azt felelte, hogy ő sem, és ez összekötött minket.

– Nem volt képes nevetni egyet, aztán túllépni rajta? – kérdeztem.

– Nem. Az este hátralévő részében alig szólt hozzám. Most ezzel a gyötrelemmel kell élnem, valahányszor meglátom őt órán.

Együttérzően hümmögtünk. Én a szívem mélyén úgy véltem, talán jobb is így. Mindig is nagyon fontosnak tartottam, hogy a választottam képes legyen elviselni egy könnyed tréfát, különösen egy humoristától.

– Sajnálom, Eva. – Amy megforgatta a poharában a rozét. – Az én randim is szarul sült el.

– Hogy sülhetett el szarul a te randid? Azt hittem, ha már házas az ember, ennek nulla az esélye. – Sumira letette a telefonját, és kíváncsian közelebb hajolt.

Amy egy pillanatig a borát bámulta.

– Nem fontos. Felejtsd el!

Sumira, Eva meg én tágra nyílt szemmel összenéztünk. A pillantásunk azt üzente: „Kapaszkodjatok meg jól, hölgyeim, mert ez ütős lesz!”

– Ki vele, Amy!

– Most azonnal mondj el mindent!

– Mondd el, mi történt, vagy isten a tanúm, párnacsatát kezdek!

– Jól van már, jól van! – Amy letette a poharát, felsóhajtott, és kihúzta magát a székében. – Megpróbáltam… de Ryan nem… és az az igazság, hogy… – A következő mondat nagyon gyorsan bukott ki belőle: – Egy hónapja nem szexeltünk.

Lehet, hogy felsikítottam. Sumira döbbenten a szájára nyomta a kezét.

– Azt hittem, a szex alap, ha házas az ember. Legalábbis a friss házasoknál.

– Nem segítesz, Rachel – mondta Sumira.

– Mi történt? Összevesztetek? – Eva megdörzsölte Amy vállát.

Amy a fejét rázta, és a tenyerébe temette a fél arcát, mint aki a legszívesebben eltűnne.

– Néha egyszerűen nem akarja.

– Lusta kis rohadék! – A többiek dühösen rám meredtek. – Mi van?

A következő félórát azzal töltöttük, hogy hol a férfiakat szidtuk nagy általánosságban, hol ötleteket vetettünk fel, például párterápiát. Ám amikor elköszöntünk egymástól, Amy láthatóan még nyomorultabbul érezte magát.

Később, az ágyamban fekve is képtelen voltam kiverni a fejemből: hogy bírja ki Amy ezt a sivatagot? Így hát ráírtam Sumirára és Evára.

Rachel Weiss 22:17

Vegyünk neki valami szép

fehérneműt Valentin-napra!

Sumira Khan 22:19

Jó ötlet.

Eva Galvez 22:22

Benne vagyok.

Rachel Weiss 23:56

De most komolyan. Szegény Amy!

3. fejezet

Gyönyörűen indult a hét. A téli nap kikukucskált a felhők mögül, a göndör fürtjeim úgy ugráltak, mintha életre keltek volna, Stephen pedig küldött egy pajzán reggeli üzit. Ebédre mégis kezdett elromlani a hangulatom. Az ügyfelek aznap különösen bosszantóak voltak, a főnököm, Kenneth pedig egész reggel önmagát hozta. Néha, amikor velem beszélt, annyira igyekezett nem tárgyiasítani engem, hogy keresztbe állt a szeme, és ilyenkor sosem tudtam, hogy sírjak vagy nevessek.

Eva beírta a csoportcsetbe, hogy Jennifer rá sem néz az órán, és folyton az jut eszébe, amikor hetedikes korában kiközösítették. Amy azt felelte, hogy mindig is utálta az iskolásokat, a férjét meg úgy mindenkit, minket kivéve. Aztán hívogatni kezdett az anyám, többször is megcsörgetett a munkanap közepén, próbált bűntudatot kelteni bennem, hogy náluk vacsorázzak este.

A délután folyamán rávette Jane-t, hogy végezze el ő a piszkos munkát. A nővérem azt állította, hogy ünnepi vacsora lesz, mivel az ikrek megkapták a jogosítványukat. Rámutattam, hogy vacsoraparti helyett jobb lenne, ha föld alatti bunkert építenénk magunknak, és bélelt sisakokat osztogatnánk a szomszédoknak elővigyázatosságból. Erre egyszerűen azt felelte, hogy ő ott lesz, és viszi Owent is. Vagyis úgy tűnt, hogy én is megyek. Ami azt jelentette, hogy lemaradok miattuk A Nagy Ő következő részéről.

Ahogy odaértem, rögtön láttam, hogy valami nincs rendben. Anya és Jane együtt nyitott ajtót, és mindkettejük ajkán ördögi mosoly ült. A hátuk mögött láttam, hogy tíz személyre terítették meg az asztalt, nem hétre. Naivan azt hittem, hogy talán az ikrek meghívták a barátaikat. Anyám gyors pillantást vetett a farmeromra meg a pulcsimra, aztán Jane felé fordulva megérintette az orrát, mintha titkos ügynök lenne egy pocsék rendezésű filmben.

Jane továbbra is fájdalmasan mosolygott – mindig túl kedves volt ahhoz, hogy meggyőzően tudjon hazudni –, és megkért, hogy menjek fel vele az emeletre, segítsek átöltözni.

– Átöltözni? – Az ejtett nyakú ruhájára és a harisnyájára pillantottam. – Miért kell átöltöznöd?

A nővérem rémült pillantást vetett anyára, aztán mindketten elkapták a karomat, és felvezettek a lépcsőn.

– Mi folyik itt? – Gyerekes optimizmussal azt hittem, hogy talán valami ajándékot akarnak késve adni nekem hanukára, így hát nem álltam ellen. Mekkora marha vagyok!

Betereltek a szüleim szobájába, aztán anyám kulcsra zárta az ajtót.

– Miért zártad be? – A hangom éles visítássá vékonyodott, miközben megértettem, hogy nem fogok ajándékot kapni.

– Pszt! – csitított anya megnyugtató hangon, miközben Jane átkutatott egy zsákot, amit még korábban rejtettek el oda. Kihúzott belőle egy fekete ruhát, aztán anyával együtt rám vetették magukat, és lehúzták rólam a pulcsimat.

– Ááá! – kiáltottam. – Segítség! Apa! Ááá!

Küzdöttünk. Egy ponton, amikor már melltartóban voltam, a farmeromat pedig félig letolták a fenekemen, futásnak eredtem – ez volt az aznapi összes sportolásom. Már a lépcső tetején jártam, amikor az ikrek kijöttek a szobájukból, és higgadtan végignézték, ahogy majdnem orra estem, mert az egyik kezemmel a farmeromat rángattam felfelé, a másikkal anyát és Jane-t próbáltam visszatartani.

– Neee! – visítottam, miközben visszarángattak a háló felé. – Segítsetek!

Könyörögve az ikrek felé nyújtottam a kezem. Ollie felém tartotta a telefonja kameráját, és nekiállt filmezni. Abby komoly képpel integetett, miközben eltűntem a sarkon.

Végül anya meg Jane rám rángatta a nővérem fekete ruháját. Az ő ruhatárára a francia minimalista elegancia jellemző. Más szóval egyáltalán nem illett hozzám. Úgy préseltek bele a ruhába, mintha kolbászt töltöttek volna, a szabása miatt bevágott hónaljban, és a magas nyaka nyomta a gégémet. Az volt az érzésem, hogy ha teszek egy gyors mozdulatot, a mellem átszakítja az anyagot.

– Miért? – kérdeztem rekedtem, miközben anya beledugta a lábamat a saját, nagyjából 1983-ban vásárolt, alacsony sarkú cipőjébe. – Miért teszitek ezt velem?

– Sajnálom. – Jane összefogta és hátratekerte a hajamat. – Anya meggyőzött róla, hogy jó ötlet lenne. De most… – A tükörben láttam, hogy szkeptikusan végigmér.

– Meglepetés, drágám! – Anya még csak nem is szedte gyorsabban a levegőt. Mintha minden délután azt gyakorolta volna, hogyan kell elrabolni és az akaratuk ellenére levetkőztetni embereket. – Igazán csodálatos meglepetés!

– Mi… – kezdtem, de aztán elhallgattam, az elmémben kirajzolódott a rettenetes valóság. Csak egyvalami tehette ilyen boldoggá anyámat.

Megszólalt a csengő.

– Jaj, ne! – Elszorult a szívem. – Nem, nem, nem, nem…

De anya addigra már lefelé rohant a lépcsőn.

– Jó estét! – trillázta a bejáratnál. – Mr. és Mrs. Butkus, annyira örülök! Jöjjenek csak be, jöjjenek! És biztosan ön Christopher!

Dühös pillantást vetettem Jane-re az előző öltözékem romjai között. Bocs, tátogta. A pillantásom a hálószobaablakra rebbent. A második emeleten voltunk, de pont egy magas fa előtt, úgyhogy az jutott eszembe, biztosan le tudnék mászni rajta.

Épp csak felálltam, amikor Jane rám vetette magát, és hangos puffanással leterített a földre.

– Tényleg nagyon sajnálom, Rachel. – Lenyomta a vállamat. – De azt akarom, hogy te is megtaláld azt a boldogságot, amit én Owennel. Csak adj egy esélyt ennek a fickónak! Ha nem is tetszik neked, legalább anyát boldoggá teszed.

– Erre vágyom a legkevésbé.

– Kérlek! – pislogott rám Jane, a feje mögött ragyogó csillár fényétől most még jobban hasonlított egy angyalra, mint eddig bármikor.

– Hát jó. A te kedvedért. Nem anya miatt.

A földszintre érve úgy döntöttem, hogy mindent beleadok ebbe az estébe. Nem akartam, hogy anya duzzogással vádoljon, és megpróbáljon még egy találkozót rám erőltetni Butkusékkel.

– Jó estét, sziasztok! – Méltóságteljesen beléptem, adtam egy-egy puszit apának és Owennek, aztán Butkusékhez fordultam. Nem akartam anyára hagyni, hogy bemutasson nekik. Kétségtelenül úgy beszélt volna rólam, mint a rendkívül partiképes lányáról, és elfogadhatatlan utalásokat tett volna a vénlány státuszomra. Mr. és Mrs. Butkus pont úgy nézett ki, ahogy a kedves tanárokat képzeli az ember. Az asszony alacsony volt, a haja lágy, ősz és göndör, a nyakában gyöngyökkel kirakott láncon szemüveg lógott, a vékony, inas férje pedig igazi úriember benyomását keltette a mellényével és a kopaszodó fejével. Szívből jövő kedvességgel mutatkoztam be nekik. Aztán megacéloztam magam, és a fiukhoz fordultam, de legnagyobb bosszúságomra azonnal láttam, hogy nem teljesen visszataszító. A haja valahol a szőke és a barna között lavírozott – habár elég borzasnak tűnt, nem ártott volna, ha felkeresi Stephen Branson fodrászát –, ártatlan kék szeme volt, az álla közepén pedig egy váratlan gödröcske. Teljesen érdektelen ruhát viselt: farmert, kockás inget és – képtelen voltam visszafojtani a vigyoromat, amikor észrevettem – fehér zoknit. Úgy tűnik, udvariasságból levette a cipőjét, amikor bejött.

– Szia! Rachel vagyok. – Kezet nyújtottam neki. Gyorsan, határozottan megszorította. Hatalmas, meleg, száraz tenyere volt. Soha semmilyen körülmények között nem vallottam volna be anyámnak, hogy ez a fickó, objektíven nézve, helyes. Ez elvi kérdés volt, ugyanis ha beismertem volna, utána minden egyes informatikussal, orvossal meg ügyvéddel megpróbálna összehozni, akit csak útjába vet a sors.

– Christopher vagyok. Igazán kedves a szüleidtől, hogy meghívtak minket.

Igen, annyira kedves és önzetlen! Hátravigyorogtam anyámra a vállam felett, ő pedig felmutatta nekem a hüvelykujját, és azt tátogta: Magas.

– Teljesen odáig vannak, hogy új szomszédokat kaptak. Te is ideköltözöl az új házba a szüleiddel?

– Ööö, nem. – Kicsit zavarodottnak tűnt. – Én Fremontban élek.

Hm. Azt hittem, egy belvárosi luxuslakásban lakik. Biztos vett magának egy olyan ronda modern házat. Milyen kellemetlen! Reméltem, hogy nem fogunk összefutni a környékemen.

– Na és, Rachel, te mivel foglalkozol?

Jaj, istenem! Körbepillantottam, hogy lássam, közeledik-e bármiféle alkohol. Anya, Jane és Owen körbefogta Christopher szüleit, az ikrek egy videón vihogtak a kanapén kiterülve, apa pedig visszavonult a konyhába.

– Ügyfélszolgálatos vagyok – mondtam neki édesen, mégis elutasítóan. Tudtam, hogy szinte azonnal lekicsinylő szakmai tanácsokkal fog elhalmozni, vagy ami még rosszabb: szónoklatba kezd a saját unalmas karrierjéről. – Ha megbocsátasz, megnézem, nincs-e szüksége apámnak segítségre az ételekkel.

Apám a konyhában beszorult a hűtő melletti sarokba, és éppen száraz gabonapelyhet evett egyenesen a dobozból.

– Szia, apa! – Benyúltam a hűtőbe, és kivettem egy üveg fehérbort. Letekertem a kupakját, bőven töltöttem magamnak, aztán két korttyal eltüntettem. – Kérsz?

– Azt hiszem, én inkább whiskyzek.

Visszadugta a gabonapelyhet a kamrába. Öntöttem neki egy jókora adag whiskyt, és csendben iszogattunk.

– Bevigyük az italt a többieknek?

– Aha – bólintott. – És anyukád valami sajtkockákat emlegetett.

Alkohollal, sajttal és fogpiszkálókkal felfegyverkezve tértem vissza a társasághoz. Tartottam a távolságot Christophertől, nem akartam semmiféle unalmas szakmai beszélgetésre biztatni.

Átballagtunk az étkezőbe, ahol anya odalökdösött engem a Christopherével szemközti székbe, mintha egy zsidó anya álarcába bújt durva védőjátékos lenne egy amerikaifoci-meccsen. Jane segített neki felszolgálni a vacsorát: kísérteties zöld csirkecurryt darabos fehér rizsre halmozva. Az ikrek hangosan panaszkodtak az étel miatt. Próbáltam rájuk lövellni az idősebb testvérhez illő Fogjátok be, komolyan beszélek! pillantásomat, de csak dühösen rám meredtek, és összevonták a sűrű, fekete, ceruzával felfestett szemöldöküket. Attól tartok, ezt a farkasszemnézést megnyerték. A kamaszok manapság nagyon ijesztőek. Miután mindenki evett pár falatot, apa némán elhagyta az asztalt, majd néhány pillanattal később visszatért, és az asztalra dobott egy csomag szeletelt kenyeret meg egy vajat. Az ikrek rávetették magukat a kenyérre, és összevesztek a vajon. Nem rajongok anyám főztjéért, de égett az arcom kínomban. Butkusék úgy folytatták az evést, mintha mindebből semmit nem vettek volna észre.

– Szóval, Rachel – kezdte Christopher –, anyukád azt mondja…

– Mesélt már Jane a munkájáról? – szakítottam félbe. – Nagyon érdekes.

– Nem. – Rámosolygott a nővéremre az asztal felett. – Mivel foglalkozol, Jane? – Elnyomtam egy meglepett mosolyt. Az őszinte érdeklődése egészen lenyűgözött.

Jane nekiállt elmagyarázni, hogy a helyi hírcsatornának folytat kutatásokat, Owen pedig szeretetteljesen mosolygott rá, és megfogta a kezét az asztalterítőn.

– Szeretnél egy nap a kamerák előtt szerepelni, vagy szívesebben maradsz a színfalak mögött? – Christopher belekortyolt a borába. Vonakodva elismertem, hogy ténylegesen odafigyelt a nővéremre, és pont olyan izgalmasnak találta őt, mint én.

– Nem bánnám, ha megjelenhetnék a képernyőn. – Jane elpirult. – Talán ha felkérnének. De egyelőre imádom a munkámat.

– Csodálatos. Nagyon fontos, hogy az ember élvezze azt, amit csinál.

Gúnyos horkantás tört fel belőlem, nem bírtam visszafojtani. Mindenki felém fordult.

– Félrenyeltél? – kérdezte anya reménykedve.

– Könnyen beszélsz. – Széles mosolyt vetettem Christopherre.

– Ezt hogy érted? – Tényleg ártatlan volt, nem is értettem, hogy lett multimilliomos, hogyan úszta meg, hogy valami csaló kiforgassa a vagyonából.

– „Nagyon fontos, hogy az ember élvezze azt, amit csinál.” – Könnyed hangot ütöttem meg. – Ha a pénz nem jelent problémát, akkor persze, az ember azt csinálja, amit szeret. Lehet tanár egy nudista kolóniában. De a többségünk, az emberek kilencvenkilenc százaléka nem válogathat, nem várhat az álommunkájára. Fizetnünk kell a számlákat.

– Persze. – Letette a villáját, nyugtalannak tűnt. – Nem úgy értettem… Csak arra gondoltam, hogy ha az ember karriert tud kovácsolni abból, amit szeret, akkor az…

– Csak remélem, megérted, milyen kiváltságos ilyet már mondani is.

– Értem, mire gondolsz. – A tányérjára pillantott, összevonta a szemöldökét. Anya dühösen meredt rám az asztal felett.

– Jane a szerencsések közé tartozik – folytattam. – Én is szerencsésnek tartom magam: van fedél a fejem felett, és vannak körülöttem olyanok, akikre mindig számíthatok, de hogy szeretek-e egy olyan cégnek dolgozni, aminek az egyetlen célja, hogy pénzt szerezzen a részvényeseinek? Persze hogy nem! A kapitalizmus a társadalom mételye. Ez tartja vissza az emberek többségét attól, hogy olyasmit csináljanak, amiből mindenki profitálhat, és nem csak a fogyasztói társadalom ördögi körét…

– És most, hogy már van némi munkatapasztalatod, mi tart ott? – szakított félbe Christopher. – Nem vagyunk mindnyájan a kapitalista piac rabszolgái, még ha úgy is érezzük. Gondoltál már arra, hogyan tehetnél valami jót a világban, ha ez ilyen fontos neked?

– Én? – Tomboltam a dühtől, elhomályosult a látásom. Hogy merészeli? – Hogy én gondoltam-e már…? Talán ha valaki három és fél millió dollárért vesz házat ebben a kifacsart gazdaságban…

– Természetesen – szakított félbe anya olyan hangosan, hogy mindenki odafordult felé – a szülei hosszú, gyönyörű tanári karrier futottak be. – A házaspár felé fordult. – Meséljenek róla!

Mr. Butkus taglalni kezdte, milyen örömöket és veszélyeket rejt magában, ha az ember társadalomismereteket tanít felsősöknek. Jane szánakozó pillantást vetett rám. Újratöltöttem a borospoharamat, és vállat vontam, próbáltam túllépni Christopher szavain. Csak vissza akart vágni, mert nem bírja, ha a szemébe mondják az igazságot. Valakinek meg kell mutatnia ezeknek a kiváltságos IT-soknak, milyen az igazi világ!

A desszert tökéletesen ideillő, bolti csokoládétorta és kávé volt. Christopher nem próbált több kérdést feltenni. Ő meg a szülei nem sokkal kilenc után elmentek, én pedig ezt jelnek vettem, és visszaöltöztem a saját ruháimba, aztán elköszöntem. Nem volt kedvem segíteni anyának összetakarítani azok után, aminek kitett.

Amint lehet, el akartam szívni egy csipet füvet a pizsamámban, úgyhogy szó sem lehetett arról, hogy busszal menjek. Ubert hívtam, és a kertben, a bokrok mögött vártam rá. Butkusék még mindig odakint beszélgettek, a saját telkükön, és nem akartam, hogy meglássanak.

– …udvariasságból átmenni… az új szomszédokhoz – hallottam Christopher hangját. – …kerülni őket… olyan embernek tűnnek, akik akarnak valamit.

– …nagyon kedves volt – felelte az anyja.

– …akkor is… tényleg ilyen emberekkel akartok barátkozni?

Égett az arcom Christopher szavaitól. A lelki szemeim előtt megjelent, milyennek láthatták ők a vacsorát: kétségbeesett anya, eltünedező apa, az ikrek úgy viselkedtek, mintha hiénák nevelték volna fel őket, én pedig hoztam a szájalós formámat. Nem szoktam könnyen zavarba jönni, de istenem!

Még mindig beszélgettek, amikor megérkezett az Uberem. Nem lehetett elkerülni, mindenképp megláttak volna. Kicsörtettem a bokrok mögül. Butkusék döbbenten elhallgattak, miközben nézték, ahogy odamegyek a kocsihoz, nyilván azt találgatták, mennyit hallottam. El sem köszöntem tőlük, csak becsaptam az ajtót.

Anya kívánsága teljesült: Christopher Butkus meg én egy légtérben töltöttünk egy estét. És reméltem, hogy soha többé nem látom viszont.