Írta: Luca Di Fulvio

A mű eredeti címe: Es war einmal in Italien

Fordította: Hajdúné Vörös Eszter

Szerkesztők: Horváth Anikó, Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Varga Andrea

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Bastei Lübbe AG, Köln

© Hajdúné Vörös Eszter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

Borítóterv: Zero Werbeagentur, München

Borítókép: Elisabeth Ansley/Trevillion Images

A kiadvány a Bastei Lübbe AG, Köln engedélyével készült.

ISSN: 2064-2288

ISBN: 978 963 499 119 9 (epub), kiadói kód: MX-1583e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A feleségemnek, Elisának

La Storia siamo noi

Siamo noi padri e figli

…

E poi la gente

Perché è la gente che fa la Storia

Quando si tratta di scegliere e di andare

Te la ritrovi tutta con gli occhi aperti

Che sanno benissimo cosa fare

Francesco De Gregori, La storia{1}

Son tornate le lucciole a Roma

Nei parchi del centro l’estate profuma

…

La tua vera natura, la giustizia del mondo

che punisce chi ha le ali e non vola

Jovanotti, Baciami ancora{2}

ELSŐ RÉSZ

1.

1870. március 5.

Olasz Királyság (Olengo, Novara megye)

Piszkos és nyomorult csapatot alkottak. Soványak voltak. Fonnyadtak. Az arcbőrük halvány, mint a viasz. Az arcukon, a kezükön, a bokájukon a poloskák csípéseinek vörös nyomait viselték, amelyek hemzsegtek a tábori ágyaikban.

Ha nem lettek volna ilyen fiatalok, azt lehetett volna mondani, hogy emberi roncsok. Pedig négy és tizenhét év közöttiek voltak. Egyforma öltözéket viseltek, egyformán ronda, foltozott egyenruhát. A száz piszkos és nyomorúságos kisfiút sorba állították az olengói Szent Mihály Arkangyal Királyi Intézetének sáros udvarán, remegtek a hidegtől, az éhségtől, a tüdőbajtól, és aznap még a különös izgalomtól is.

Az alacsony, szürke és tömör égbolt, amelyet szinte késsel lehetett volna vágni, úgy tornyosult felettük, mint az átok. Mint holmi teher, amit soha nem fognak lerázni a vállukról.

Kivéve egyiküket, ha a szerencse aznap rámosolyog.

Ezért mindannyian alig észrevehetően mozgatták repedezett ajkukat. Mintha remény nélküli mondókát, hit nélküli rózsafüzért mondtak volna lankadt szenvedéllyel, mint akik olyan világban nőttek fel, amelyben a „szerencse” szó nem volt megírva, most mégis mind egyszólamban Istenhez fordultak, aki soha nem törődött velük, és azt suttogták: – Add, hogy én legyek az… add, hogy én legyek az… add, hogy én legyek az…

Add, hogy én legyek az az egy, akinek különös sors jut.

Az udvar túlsó végében, a kapuban, ahol lomhán lobogott az újszülött Olasz Királyság zászlója, egy elegáns nő jelent meg. A harmincas éveiben járt. És mindenki tudta, hogy ő Silvia di Boccamara grófnő.

A kisfiúk egy pillanatra abbahagyták az imát. Aztán még nagyobb lelkesedéssel folytatták: – Add, hogy én legyek az…

A grófnő mögött a férje lépdelt, a dúsgazdag Ippolito Odìn, aki nemrég töltötte a negyvenet. Mellette szolgai tartással az intézet igazgatója. Még hátrébb három fekete alak, három kövér, jól táplált nő: az egyik az igazgató felesége, a másik két hölgy a San Vincenzo de’ Paoli Irgalmas Rend Nővérei elnevezésű nőegylet tagja, amelynek a székhelye a novarai San Gaudenzio bazilikában volt.

A kisfiúk versenyeztek, ki tud jobban előrehajolni, mind a grófnőt lesték, aki feléjük haladt. A nevelőik nehezen tartották őket kordában, a levegőben suhogtatták szomorúfűz vesszőiket.

Csak egy fiú nem lesett ki a sorból, ő egyenesen maga elé meredt, mozdulatlanul, és olyan erősen ökölbe szorította a kezét, hogy elfehéredtek a bütykei, és tovább mormolt magában. Majdnem tizenhat éves volt, és az imája másként szólt, mint a többieké. Mert ő nem Istenhez fordult. Ő gondolatban egyenesen a grófnőhöz szólt, aki az egyetlen valódi isten volt azon a különös napon: – Válassz engem… válassz engem… válassz engem…

A grófnő nem törődött vele, hogy sáros lesz a szaténcipője és mályvaszínű ruhájának a szegélye, csak ment előre, és szemrevételezte az árvákat. Komolyan, összpontosítva, gyorsan szemügyre vette őket. Aztán tovább is haladt, ahogy egyesével elvetette őket.

Amikor néhány lépésre ért tőle, a fiú még erőteljesebben gondolta: „Válassz engem… válassz engem… válassz engem…”

A grófnő az előtte álló fiút figyelte. Alig láthatóan megrázta a fejét, majd folytatta az útját.

Egy pillanattal azelőtt, hogy ránézett volna, a fiú már a lelke mélyéből bánta, hogy nem fésülködött meg, és gyűlölte a szőke tincset, amely lázadva kócolódott a homlokán. Szemrehányást tett magának, amiért nem mosott arcot, de a víz aznap reggel is jéghideg volt, és a bal orcáján ott maradt az immár kérgesre keményedett sárfolt. Szégyellte magát a szürke, formátlan és elnyűtt kabát és nadrág miatt, amelyet tábori takarók hadiszállítmányából származó flanelból varrtak. És főleg arra gondolt, hogy nem akar ilyen sovány és magas lenni, mert emiatt már sokszor kiselejtezték: csak az erős, földművelésben hasznos fiúkat fogadták örökbe. Inkább munkaerőnek, mint gyereknek.

A grófnő ránézett. Átható ibolyakék szeme volt, amely tökéletesen illett mályvaszínű ruhájához.

Az idő megállt. És a fiú érezte, hogy a teste remegni kezd a feszültségtől. Akár egy belső földrengés. Nem tudta, mosolyogjon-e vagy maradjon komoly. Nem tudta, mi a jobb, ha olyan egyenesen áll, mint a seprű nyele, vagy pedig ha lazán viselkedik. Nem tudta, hogy kimutassa-e a vágyát, amely a szemében perzselt, vagy hogy legalább sikerül-e elrejtenie a rémületet, amely üvegessé tette a tekintetét.

„Válassz engem…” – gondolta.

– Őt választjuk – szólalt meg a grófnő abban a pillanatban.

A fiú szíve megállt. Sovány mellkasa úgy összeszorult, mintha a kovács satujába zárták volna. Aztán nevetésben tört ki. De csak egy pillanat erejéig. Olyan rövid ideig, hogy ez a nevetés inkább tűnt böfögésnek. A szíve újra verni kezdett, de most gyorsan, hatalmasan, mintha nem is az övé lenne, hanem valami vadállaté, a bordái belereccsentek, mert nem sikerült magukban tartaniuk az érzelmeket. Az árvákon kívül senki nem tudhatja, milyen egy életen át ketrecben élni. És aki nem élt ketrecben, nem érezhette azt, amit ő érzett, akinek nem volt családja.

Meleg, perzselő könnyek szöktek a szemébe, majdnem fájtak, olyan különös nyomás sajtolta ki őket, ám ő a szemét és az állkapcsát összeszorítva visszanyelte őket.

Szeretett volna ordítani vagy futni vagy nevetni, de mintha kővé dermedt volna a szavaktól, amelyeket éppen hallott. Mert az, amit a grófnő mondott, pontosan az volt, amire minden este és minden reggel vágyott. Az egész lényével.

A grófnő egy lépést tett előre, felé.

A fiú állta a tekintetét – bár a szíve újra megállt, majd újra kalapálni kezdett –, mert bátor és büszke fiú volt.

De nem férfi. Mindössze tizenhat éves. És újra érezte a könnyeket, és újra makacsul próbálta visszanyelni őket. És újra nevethetnékje támadt, de sikerült mozdulatlanul állnia.

A grófnő némán tanulmányozta, mintha valami lelketlen dolgot nézne. A fiúnak sötét, de csillogó szeme volt. Az orra egyenes, de elég markáns ahhoz, hogy karakteres legyen az arca. Az ajka húsos, majdnem lányos, ám ettől nem látszott kevésbé férfiasnak. Erős állkapocs. Sűrű, szép vonalú szemöldök, fekete, mint a szén, ellentétben a szőke tinccsel, amely a homlokába hullott.

– Hadd halljam a hangod! – kérte tőle.

– Mit mondjak? – kérdezte a fiú.

– Ennyi elég – felelte a grófnő.

A fiú hangja még nem alakult ki teljesen, a korára jellemzően meg-megcsuklott, de az világos volt, hogy bariton lesz, se nem túl éles, se nem túl mély.

– Mutasd a fogad! – kérte ekkor a grófnő.

És akkor a fiú természete hirtelen felülkerekedett anélkül, hogy az akarata uralkodni tudott volna rajta. Soha nem tudott elszalasztani egy-egy élcet, ha tréfálkozásra nyílt alkalom.

– Mint egy ló? – kérdezett vissza ösztönösen. Aztán rögtön azt mondta magában: „Hülye!” – mert soha nem bírt csendben maradni. „Hülye!” – ismételte gondolatban újra haragosan, mert mindig mindent sikerült tönkretennie.

– Hogy merészeled?! – kiabált rá az egyik nevelője.

A grófnő nem zavartatta magát. – Igen, mint egy ló – mondta. Majd hozzáfűzte: – Légy szíves!

A fiú tudta, hogy nem szabadna tovább feszítenie a húrt. De ilyen volt. Ha elkezdte, nem tudta abbahagyni. Ahogy a bika megvadul a vörös rongy láttán anélkül, hogy oka lenne rá, őt a nyelve sodorta mindig bajba a nevelői vagy bárki előtt, aki az útjába került. Az egyik része tudta jól, hogy nem szabadna megtennie. De mint mindig, a másik része győzött, ezért kimutatta a felső és az alsó fogsorát, amely fehér és szabályos volt, aztán felnyerített. Hangosan és tisztán kivehetően.

Az árvák arcátlan nevetésben törtek ki.

– Csend legyen! – parancsolt rájuk az igazgató.

A grófnő oldalra billentette a fejét, és alig észrevehetően felvonta a szemöldökét, jeléül annak, hogy támadt egy gondolata.

– Ha nem lesz jó, visszahozhatjuk? – kérdezte anélkül, hogy levette volna szemét a fiúról.

A mögötte állók csendben maradtak, meglepetten, nem is annyira magától a kérdéstől, mint a kegyetlenségtől, amellyel kiejtette.

– Persze, hogy nem, kedvesem! – szólt közbe a férje. – Nem a városi kutyamenhely egyik kölyke.

– Hanem a városi árvaház egyik kölyke – felelte az asszony a legkevésbé sem zavartatva magát. Aztán halkan nevetett a saját élcén, olyan jólneveltséggel, amit a fiú elképzelni sem tudott volna soha.

A San Gaudenzio hölgyei nem tudták, hogy viselkedjenek. Ide-oda ringatták nagy, fekete ülepüket, mint a pulykák, amelyek másik udvarba tévedtek.

– Valójában – törte meg a csendet az igazgató –, ha olyan súlyos gondot okoz önöknek, amit testi fenyítéssel sem lehet megoldani, természetesen nem utasíthatjuk vissza, hogy visszavegyük.

– És akkor helyettesítené egy… idomíthatóbbal? – kérdezte a grófnő a maga szenvtelen módján.

A fiú az asszonyt figyelte. És tökéletesen értette, mit mond. Mert nem volt buta.

Azt kérdezi tőle, képes-e „idomíthatóvá” válni. És tőle kérdezi, nem az igazgatótól. Tőle, aki nem más, mint egy szürke flanel egyenruhás koldus.

– Elnézést kérek… – suttogta tágra nyílt szemmel.

A grófnő némán méricskélte. – Én értek a lovakhoz – mondta mosolygás nélkül. – És te nemes csikó vagy. – Az igazgatóhoz fordult, és megerősítette: – Igen, őt választjuk.

„Engem választottál!” – gondolta a fiú, és ez a mondat a mennydörgés erejével visszhangzott benne.

Időközben az igazgató intett a legközelebb álló nevelőnek, mire az készségesen odasietett, naplóval a kezében.

– 19/03 – mondta a nevelő, miután megnézte a számot, amely a fiú zakózsebére volt írva. Fellapozta a naplót, megköszörülte a torkát, majd felolvasta: – 19/03. Tizenhat éves… megközelítőleg. Születési dátum bizonytalan. Nem beteg. Testalkata vékony, de erős. A természete akaratos. Éles eszű, de lusta. Tud olvasni, írni és számolni. Néha a könyvtárban szabad akaratából regényeket olvas, de gyakran az életkora szerint tiltottakat. – Szünetet tartott. – Alkalmazkodóképesség és a szabályok tiszteletben tartása… – A hangja bizonytalanságot árult el. Az igazgató felé nézett.

– Alkalmazkodóképesség és a szabályok tiszteletben tartása… – kezdett bele újra a nevelő – négy a tízből.

Az igazgató szemei szikrát szórtak.

– Igazából öt… – javította ki magát a nevelő. – Majdnem hat.

– Jól van, elég – szakította félbe a grófnő. – Ha így folytatja, egy szempillantás alatt dicséretes tízesnél lyukadunk ki.

A nevelő lehajtotta a fejét.

– Minden tiszteletem, grófnő, de megkérdezhetem – szólt közbe a San Gaudenzio Jótékonysági Egylet egyik hölgytagja olyan pökhendi hangon, akár egy plébános –, mi ösztönzi arra, hogy örökbe fogadjon egy ilyen szegény, szerencsétlen teremtményt?

A grófnő alig leplezett türelmetlenségről tanúskodó pillantást vetett rá, hogy megértesse vele, időpocsékolásnak tekinti a választ. – Nem lehet gyerekem. Én megelégednék egy kutyával vagy egy macskával is. De a férjem kétlábút akar – felelte azzal a kegyetlenséggel, amit már eddig is bőségesen kimutatott, és ami olyannyira megbotránkoztatta a szenteskedő burzsoákat. – Ezért hát legyen, kétlábút veszünk magunkhoz. Az viszont fontos, hogy ne legyen túl kicsi, és ne nekünk kelljen a fizikai szükségleteit kielégíteni, ezenkívül értse, amit mondanak neki. És persze legyen elég serdült ahhoz, hogy lássam, szép lesz-e. – Elborzadt grimaszt vágott. – Nem szenvedhetném, ha ronda fiam lenne.

A maga elegáns és fennhéjázó módján a tekintete mintegy véletlenül lefelé siklott, a jótékonysági egylet hölgy tagjának súlyos szoknyájára, hogy hangsúlyozza a végtelen távolságot, amely elválasztja tőle, kezdve a külső héjtól, amely öltözteti őket. Aztán újra a fiút méricskélte, de világos volt, hogy az igazgatóhoz szól.

– Neve is van ennek a 19/03-nak?

– Természetesen! – kiáltott fel az igazgató. – Úgy hívják… ö, nos, úgy hívják, hogy… – Szánalmas pillantást vetett a nevelőre.

Az igyekezett átfutni az elnyűtt naplót, aztán győzedelmes mosollyal, mintha egy óriási vállalkozás végére ért volna, így felelt: – Pietro Diotallevi.

A grófnő bólintott. – Jobban hangzik, mint a 19/03, nem gondolja? – kérdezte a jótékonysági egyesület hölgy tagjára nézve. – Még a… hogy is nevezte őket? Á, igen… még a „szegény, szerencsétlen teremtéseknek” is joguk van hozzá, hogy nevük legyen, és ne puszta számként jelöljék meg őket.

A hölgy nem tudott mit felelni. – A rend… – Megfeszítette a vállát. – Az irattár… – hebegte. De a szavak a torkán rekedtek, ahogy a cipősarka az udvar sarában.

A grófnő a fiú felé fordult, akinek most már könnyek barázdálták az arcát, nem tudta tovább visszatartani őket.

– Nem vagy olyan kemény, mint amilyennek mutatni akarod magad, igaz, kiscsikó? – kérdezte tőle. Alig észrevehetően elmosolyodott. – Ám mielőtt az otthonomba lépsz, alá kell vetned magad a fertőtlenítésnek.

– Nagyon szívesen, asszonyom – bólintott a fiú, és igyekezett újra felvenni a pimasz magaviselet páncélját. Úgy legalább sikerül majd abbahagynia a sírást. Úgy talán sikerülni fog megállnia, nehogy ugrándozni és kiabálni kezdjen, hogy: „Engem választottál! Engem!”. Úgy talán a szíve nem fenyeget majd azzal, hogy ezer darabra törik. – Kiscsikónak szólított, de mi itt inkább olyanok vagyunk, mint a majmok az állatkertben, annyit vakaródzunk.

Az árvák újra nevetésben törtek ki.

A nevelő, aki a közelében állt, már éppen ütni készült a kezében tartott fűzfavesszővel.

– Ne merészeld! – parancsolt rá a grófnő fenyegető tekintettel. Kitépte a kezéből a vesszőt, kettétörte és a földre dobta. Aztán olyan halk hangon, ami ijesztőbb volt, mint a kiabálás, hozzáfűzte: – Ő most már az enyém. Ne merészelj hozzáérni!

Miközben a nevelő lehajtott fejjel hátrált, mintha ő kapta volna a verést, a fiú úgy érezte, rogyadoznak a lábai. Kész lett volna állni a nevelő ütéseit. Nem ez lett volna az első, amit kap. Ám ennek a jó illatú asszonynak megvolt hozzá az ereje és a hatalma, hogy kettétörje a vesszőt.

A grófnő komolyan így szólt hozzá, ezzel beiktatva az új rangjába: – Innentől fogva úgy hívnak, hogy Pietro Odìn. – Aztán könnyed, nagyvilági hangnemben, nevetve hozzáfűzte: – És meg fogod őrjíteni a nőket ezzel a tinccsel.

A fiú nézte, ahogy megfordul, majd határozott léptekkel elindul. A mellkasában növekvő aggodalmat érzett, mintha nem kapna levegőt, és úgy érzékelte, mintha a nap fénye kihunyna.

És miközben a sötétség körülölelte, elterült a sáros földön, akár egy zsák.

„Nem vagyok többé árva” – ez volt az utolsó gondolata, mielőtt elájult.

2.

1870. március első napjai

Olasz Királyság (Nibbia, Novara megye)

A hintóban, amely a Novarától északnyugatra fekvő, nibbiai birtokára vitte vissza, Ippolito Odìn keresztbe tette a lábát, és a feleségét figyelte, aki mellette ült.

Miért szórakoztat téged ennyire, hogy megbotránkoztatod ezeket a szegény hölgyeket? – kérdezte az asszonytól.

– Egyáltalán nem szegények – felelte a grófnő. – Egyre-másra tartják a hegyi beszédeket, miközben ezt a fiút úgy hívják, hogy 19/03. Ennek kellene őket megbotránkoztatnia.

– Inkább tűnsz szocialistának, mint grófnőnek – jegyezte meg a férje.

– Mielőtt veled találkoztam, olyan grófnő voltam, akinek egy fillérje sem volt, tudod jól – felelte az asszony. – Ezért ragadt rám némi szocializmus, ha így nevezik azt, hogy észreveszed, bizonyos dolgok undorítóak. Ha pedig úgy teszek, mintha nem látnám, az képmutatás.

– Igen, azt hiszem, ezt a gondolkodásmódot lehet szocializmusnak nevezni – mondta Ippolito Odìn. – Legalábbis Silvia di Boccamara grófnő módra.

– Amúgy meg te is képmutató vagy.

A férfi aggodalmasan kihúzta magát. – Mégis mit tettem?

A grófnő a férje felé fordult, és rámosolygott, miközben félig lehunyta a szemét. És az árvaházban tett látogatás óta akkor először lágy kifejezés jelent meg az arcán, amely emberivé változtatta, és felfedte kivételes szépségét. – Hihetetlenül képmutató vagy… mert te vagy az első, akit szórakoztat, amikor egy kicsit cirkuszolok ezek előtt a gyűlöletes szenteskedők előtt.

Ippolito ellazult, és ő is mosolygott. – Rettenetes vagy – mondta. Aztán nevetgélt, és hozzáfűzte: – Láttad, milyen arcot vágtak? Azt hittem, menten elájulnak.

– Azzal a nagy hátsójukkal! – nevetett az asszony.

A férfi még hangosabban nevetett, és a fejét rázta.

– Sajnálom, amiért nem voltam képes örököst szülni neked – szólt ekkor a grófnő. A hangjából visszafogott, de őszinte fájdalom csendült.

– Ne mondj ilyet! – mondta Ippolito Odìn. – Az egyetlen dolog, amit nem értek, az az, hogy miért ragaszkodtál hozzá, hogy egy ilyen… ilyen rettenetes helyről fogadjunk örökbe.

– Azt gondolod, vannak olyan árvaházak, amelyek nem rettenetesek? – kérdezte az asszony egyfajta grimasszal az arcán.

– De ez a hely… láttad, milyen mocskos? Milyen mocskosak voltak a gyerekek? És a nevelők, az igazgató…

– Vagyis úgy képzeled, létezik árvaház a gazdag árvák számára? – nevetett a grófnő.

– Nem, persze, csak azt akartam mondani… miért éppen ez?

– Mert Mihály arkangyal híve vagyok. És ez az árvaház az ő nevét viseli.

Ippolito Odìn meglepett arckifejezéssel nézett a feleségére. – Híve? Nem is vagy vallásos! Minden vasárnap megizzasztasz, mire el tudlak cipelni misére!

– A misének és a vallásnak semmi köze ehhez – felelte a felesége, és vállat vont. – Mihály arkangyal híve vagyok és kész.

– Jól van. De miért?

A grófnő kinyújtotta a kezét, amelyen olyan áttetsző volt a bőr, mint az alabástrom, és szeretetteljesen megsimogatta a férje arcát. – Mert csak.

A férfi nem felelt, csak kicsit megkésve elmosolyodott, és megcsókolta az asszony kezét, tudván, hogy többet nem fog tudni kihúzni belőle.

– Szép fiú – szólalt meg ekkor a grófnő. – És okos is. – Kicsit nevetett, ahogy a nyerítésre gondolt, amit a fiú nem tudott visszatartani. – Elmés és jellemes kiscsikó.

Ippolito Odìn ránézett. – Silvia – mondta halkan –, ne légy vele nagyon szigorú!

– Ez idáig 19/03 volt, egy sors nélküli semmi. Most itt a nagy lehetősége. Meglátjuk, meg tudja-e ragadni – felelte a grófnő. – Egy kis árat csak kell fizetnie azért, hogy civilizálttá váljon.

– Hová tűnt az előbbi szocialista? – mosolygott a férfi.

– A szocialisták tán barlanglakók?

Ippolito a felesége térdére tette az egyik kezét, és lágyan megszorította. – Ne légy hozzá túl szigorú! – ismételte.

– Nem adtam neked fiút a méhemből, ezért a mindennapi igyekezetemmel adok neked egyet – felelte a felesége. A hangja nyers volt. Két szó között nem volt helye semmiféle cafrangnak vagy szépítésnek. A dolgok pontosan olyanok voltak, ahogy mondta. Sarkosak. Igazak, bár kesernyések, akár az ítélet.

Egy kis ideig csendben maradtak, miközben a kocsi továbbszáguldott a rizsföldek között, amelyek mind Ippolito Odìn birtokai voltak, ameddig a szem ellátott. Ebben az évszakban általában öröm volt keresztülutazni rajtuk. Éppen elérkezett a földek eláztatásának és a vetésnek az ideje, és mindenki, gazdák és parasztok egyaránt, elképzelték a sűrű kalászokat, amelyek tülekednek, hogy magukba szívják a nyári, érlelő napfényt. Ám előző évben valami megváltozott. A nagy, szögletes mocsarak, amelyek körül az elárasztást és kiürítést szolgáló csatornák futottak, jóformán elsivatagosodtak. Szeptemberben csak itt-ott néhány kalász élte túl azt a kártevőt, amellyel a parasztok nem tudtak megküzdeni. A termés gyér volt, és a kártevő bizonyára még a földekben rejtőzik. A víztükör időnként megrezdült egy-egy ugráló békától, amely menekülni próbált a gémek éles csőre és hosszú, S alakú nyaka elől, amely úgy járt, mint a rugó. Egyetlen hajtás sem kukucskált ki a posványos vízből. Idén is éhínség lesz.

– Micsoda katasztrófa! – dünnyögte Ippolito Odìn.

A grófnő látta, ahogy elsötétedik a férje tekintete. – Aggódsz?

– Sok szegény ember asztaláról hiányzott tavaly a rizs – mondta a férfi. – És idén is hiányozni fog.

– Több az olasz zászló, mint a rizskalász – erősítette meg a grófnő éles hangon. – Ha a szegények megehetnék őket, rendben is lennénk.

Ippolito érezte a felesége mondatában bujkáló gyűlöletet. – Mit vétett neked az Olasz Királyság? Ez egy álom, amely valóra vált. A nagyapám és az apám vágytak rá, de nem láthatták. És az a sok mártír sem, aki meghalt ezért az eszméért…

– Nekem semmit nem vétett a Királyság – szakította félbe a felesége éles pillantást vetve rá. – És neked? Veled mit művel?

Ippolito nem állta a tekintetét, elfordult.

– Azt hiszed, vak vagyok? Vagy ostoba? – folytatta a nő.

A férfi továbbra is csendben maradt.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy nem fizeted az alkalmazottainkat? Hogy nem veszem észre a tulajdoni lapokat az íróasztalodon? Hogy nem látom, hogy éjszakánként számolással gyötröd a szemed és a lelked? És mindezt azok után, hogy a te szeretett Olasz Királyságod ügynököket és minisztereket kezdett hozzád küldözgetni, hogy beszéljenek veled. – A férjét méricskélte. – Mit titkolsz előlem?

– Semmit – felelte Ippolito, de nem volt hozzá bátorsága, hogy a felesége szemébe nézzen.

– Amikor nem hallgatsz, hazudsz. – A grófnő hangja jeges volt.

– Felhők gyülekeznek az égen… – felelte a férfi halkan.

– Viharfelhők is?

Ippolito hallgatott.

– És jégeső?

Még mindig nem érkezett válasz.

– Mennyi csend – mondta a grófnő. – Rettenetes zajt csapnak.

– Minden megoldódik…

A nemesasszony a földek pusztulását nézte. – Bármi is történjék, emlékezz rá, kérlek, hogy nem a pénzedért mentem hozzád feleségül.

– Tudom.

Ippolito csendben maradt egy ideig, vonakodott megfogni a felesége kezét. De aztán mégis megszorította. – Egyik nap el kell mennem Torinóba…

A grófnő elhúzta a kezét.

A kocsi időközben a Cavour-csatornán átívelő kis hídra ért, amely a birtokra vezető fasorra fordult. Magas nyárfák, szálegyenesek, mintha zöld folyosót alkottak volna, amelynek a végén már látszott a szép és elegáns, vörös téglás, fehérre festett ablakos épület, kétoldalt a két kis kecses, kerek tornyával. A kocsi kerekei csikorogtak a kavicson.

A grófnő szeme nem mozdult, a közeledő villát fürkészte. Aztán anélkül, hogy megvárta volna, hogy a kocsis megálljon, kinyitotta a hintó ajtaját, az egyik lábát a hágcsóra tette, felemelte mályvaszínű szoknyáját, és leugrott.

– Silvia! – szólt utána szemrehányó hangon a férje. De tudta, hogy igazából ez az oktalanság szórakoztatja, mint minden, ami szabályokba ütközött. És arra gondolt, hogy az a lázadó kiscsikó tökéletes fia lesz.

Ő viszont türelmesen kivárta, hogy Paride, a kocsis meghúzza a hintó fékjét, leszálljon és kinyissa neki az ajtót.

Amint kiszállt, észrevette a főkomornyikot, aki a szokásosnál is peckesebben várta a bejárat három széles lépcsőfokának a tetején, amelynek a két oldalán egy-egy vékony, világos márványoszlop emelkedett. Amikor megértette az okát, nagy súlyt érzett a vállára nehezedni.

A grófnő belekarolt, és együtt mentek fel.

A főkomornyik meghajolt, és intett a ház urának.

Ippolito Odìnnak nem volt szüksége erre az intésre.

– Lovagolni akartál menni, ugye? – kérdezte a feleségétől.

A grófnő ránézett, és abban a pillanatban megfejtette a tekintetét. – Miért próbálsz meg elküldeni?

Ippolito sóhajtott. – Attól tartok, felettébb bizalmas látogatóm érkezett – mondta. Aztán a főkomornyikhoz fordult. – Így van?

– Igen, uram. Őméltósága, Minghetti miniszter úr várja.

– Torinóba kellett volna menned – mondta a grófnő –, és íme, Torino jön hozzád. – Gúnyosan elmosolyodott. – Nem, kétségtelenül nem csak felhők. És nem is egy egyszerű viharfelhők. Ez jégeső.

– Silvia… – próbált magyarázkodni Ippolito. – A királyság negyvenötmilliót költött rá, hogy megépítse a Cavour-csatornát. Aztán jött a háború, hogy visszaszerezzük Venetót és Velencét…

A grófnő tovább fürkészte a férjét.

A férfi válla megfeszült. – Mi, akiknek… hogy is mondjam? Egy kicsit több van, mint a többieknek, nos… Szóval, adót vetettünk ki saját magunkra… és éppen tárgyaljuk a…

– A fejést, értettem.

– A körülményeket.

– Titokban.

– Igen, titokban.

– Ki tudja, miért kell titokban fejni.

– Silvia, ez összetett kérdés… Olaszország éppen most született.

– És valakinek el kell látnia ezt az újszülöttet a szükséges kelengyével. És akkor a kicsike tud majd tejet szopni. És aztán meg is kell mosni a… nos, értjük egymást, igaz? Mennem kell…

– Ne zavartasd magad, nem kell a nevemben üdvözölnöd a minisztert. Mondd neki, hogy jobb dolgom akadt – sziszegte a grófnő, hátat fordított neki, és dühödt léptekkel az istálló felé indult, hogy felnyergeltesse Rohamlövészt, imádott fehér lovát.

Ippolito Odìn nézte, ahogy az asszony peckesen és bosszúsan távolodik. Általában mosolygott a felesége ezen jellemvonásain, de aznap nehéz volt a szíve. Nagyon nehéz.

Grimaszolt egyet, ami félmosoly akart lenni, aztán barátságosan megveregette a főkomornyik vállát, de ő maga is meglepődött ezen a családias gesztuson.

– Nem azért jöttek, hogy agyonlőjenek – tréfálkozott. – Nyugodj meg!

De a szívére nehezedő teher emlékeztette rá, hogy nincs itt semmi tréfálkozni való.

3.

1870. március első napjai

Olasz Királyság (A Pó deltája – Pomposa)

A Callari cirkuszban nem voltak sem tigrisek, sem oroszlánok, sem elefántok, sem szakállas nők, sem háromlábú férfiak. Trapézművészek voltak, persze. És akrobaták, bohócok, törpék, zsonglőrök, bűvészek, késdobálók, tűznyelők… De aki kifizette a jegyet, az tudta, hogy a legkiválóbb lovas műsorszámokat láthatja. Mert a Callari cirkusz erre alapozott.

A közönség megcsodálhatta az arab lovakat, amelyek olyan könnyűek, mint a tollpihe, és olyan gyorsak, mint a nyúl. És a nagy, északi példányok műsorszámait, amelyeknek hosszú szőre a lábukat is beborította, és olyan erősek voltak, hogy úgy húztak el egy tonnányi súlyt, mintha kenyérmorzsa volna. Láthatta a magyar lovakat rendezett copfba font sörénnyel, amint a hátsó lábukon peckesen állva karonfogva lépegetnek, mint két úriember séta közben. És olyan apró lovakat, amelyek nagyobb kutyának látszottak, és amelyek habozás nélkül átugrottak a tüzes karikán. Ha volt ló, amit az ember látni akart, a Callari cirkuszban biztosan megtalálta.

A Callari cirkusz mintha öröktől fogva létezett volna. És öröktől fogva járta az olasz félszigetet. Akkor is, amikor az fel volt darabolva, és nagy európai zsarnokok uralkodtak felette. A Callari cirkusz artistái már akkor műsort adtak Piemontéban, amikor az még a Savoyai uralkodó családé volt; Lombardiában és Venetóban, amikor azok egy kicsit a franciáké, egy kicsit az osztrákoké voltak attól függően, milyen szelek jártak; Toscanában, amikor az még nagyhercegség volt; Umbriában, Marchéban és Lazióban, amikor azok a pápához tartoztak, és a Bonaparte-család csapatainak a megszállása alatt álltak; a déli területeken, amikor azok a Bourbonokhoz tartoztak, és inkább beszéltek spanyolul, mint olaszul. Mindenhol felállították a sátrukat akkor is, amikor Garibaldi tábornok végigvonult Itálián, és apránként meghódította, hogy egységes nemzetet faragjon belőle, és akkor is, amikor a Savoyai uralkodó család kikiáltotta magát egy olyan királyság uralkodójának, amely az ókori rómaiak óta nem is létezett.

Ennek a világnak a forradalma mintha meg sem érintette volna őket. Ők egyszerűen a Callari cirkusz voltak – önálló nemzet.

És most a hosszú karaván, amely a legrikítóbb színekre festett kocsikból állt, olyan területre ért, amely csupán három éve lett olasz. Sík, mocsaras, maláriás, szúnyogos földre, amely mellett fenségesen folyt a Pó, lassan, amitől az ember arra gondolt, hogy a nagy folyó – amely nyugattól keletig egész Észak-Itáliát kettészelte –, nyugalmat erőltet magára, mielőtt a torkolathoz ér, ahol édesvizét megházasítja az Adria sós vizével.

Épp ilyen lassan haladt a karaván is.

Az utolsó kocsi bakján egy tizenöt év körüli lány ült, természetes szépség, egy kicsit túl hangsúlyos orral, és olyan vörös ajkakkal, mint az érett cseresznye.

A menet lassúsága ellenére minden erejével az ülésbe kapaszkodott. Nem azért, mert félt, hogy lepottyan, hanem a földrengés miatt, amely néhány napja belülről rázta, és amelyet nem sikerült sem kimondania, sem elhallgattatnia. Olyan forrongás, amellyel sejtése sem volt, hogy nézzen szembe, amely megtöltötte a szívét haraggal és fájdalommal, hogy aztán elvegyüljenek egymással, és egyszerre szárítsák ki és nedvesítsék be könnyekkel a szemét.

Martának hívták, és az egyetlen ember, akivel bizalmas viszonyban állt, az a férfi volt, aki mellette ült a kocsin.

Hatvan év körüli férfi volt, bár jóval idősebbnek nézett ki, mert az élet megátalkodottan karcolta, napról napra egyre több ráncot hagyott az arcán, olyan mélyeket, hogy már-már sebhelynek látszottak. Szájában kihunyt szivart tartott, az erős dohány olyan büdös volt, hogy még az egészségtelen hely szúnyogjai sem merészeltek körülötte zümmögni. Melónak hívták. Régen, amikor fiatal volt, az övé volt a legjelentősebb lovas szám. Még most is beszéltek róla, miután a kora miatt fel kellett hagynia vele, mert a térde már nem volt olyan rugalmas, és a lába sem olyan erős. Soha senki nem akadt, aki mérhető lett volna hozzá. És ezért az érdeméért, minden más artistával szemben – akiket szép lassan a bohócok szerepébe bújtattak, majd cukorkaárusok lettek, végül az ürüléket lapátolták –, Melo a lovak gondozója lett. Mert ahogy Ascanio, a cirkusz tulajdonosa mondta – aki nyolcvan körül járt, mégis kézben tartotta a dolgokat –, „a lovakhoz könnyű beszélni, bárki meg tudja tenni. De tény, hogy ők csak Melót értik meg”.

Marta mereven maga elé nézett, az ujjaival görcsösen a kocsi faülését markolta. Egyszerre harciasan és legyőzötten. Megértett valamit, ami nagyobb – sokkal nagyobb – volt nála. De egyedül volt ezzel a rettenetes titokkal.

A sárgára és pirosra festett kocsiból, amely előttük haladt, egy kislány sírása hallatszott, bár eltompította a kerekek zaja, amelyek az út köveit őrölték, a tengelyek nyikorgása, amelyek a kocsik súlyát tartották, a lovak patájának dobogása, amelyek elakadtak a sárban.

Marta még erősebben markolta az ülést, miközben azzal a lelkét feldúló gondolattal harcolt, amely belülről feszítette.

Közben felbukkant egy harangtorony. A jel, hogy megérkeztek Pomposába. A faluba, amely csupán a román kori apátságáról volt híres, meg a szúrós, rohadt, hányingert keltő szagról, amely a cukorrépa feldolgozásából eredt, amelyet itt finomítottak, cukrot vontak ki belőle.

– Mi bajod az utóbbi napokban? – kérdezte tőle Melo.

– Semmi – felelte Marta.

Az öreg lágyan húzni kezdte a lovak gyeplőjét, hogy megállítsa őket a többi kocsival együtt a nagy, csupasz mezőn, ahol tábort vernek, és felállítják a sátrat az előadáshoz. – Biztos?

– Igen. Hagyjál! – dünnyögte Marta. Aztán leugrott a kocsiról, és ment, hogy segítsen a táborverésnél.

Amikor a sárgára és vörösre festett kocsi előtt elhaladt, ahol aznap este is, mint mindig, a Callari cirkusz fiataljaival együtt aludni fog, lassított, és a fülét hegyezte. És újra hallotta a kislány sírását.

– Ne sírj! – hallatszott bentről egy női hang. – Kérsz kekszet?

A panasz abbamaradt.

Marta megfeszült, és gyorsított a léptein, szinte futva távozott, és befogta a fülét. Minden energiájával belevetette magát a feladataiba, remélte, hogy ezzel el tudja űzni, de legalábbis féken tartani a gondolatot, amely gyötörte.

De nem volt mit tenni. Ez a gondolat óráról órára, napról napra jobban bevésődött az agyába, a szívébe és a lelkébe.

Amikor a sátrat felállították, már délután közepe felé járt, és mindenki öltözködni kezdett. A hétköznapi ruhák kifakult és agyonmosott színeit hirtelen lecserélték a testhezálló fellépőruhák rikító színeire, amelyek kiemelték a férfiak izmait és a nők szép testét, amelyekben a törpék még kisebbnek látszódtak, a bohócok pedig még bolondosabbnak, életre kelt a közösség, felébredt a közönségre várva, amely aznap este odaigyekszik majd, és hagyja, hogy meglepjék, megijesszék és megnevettessék, és átéli ezt a fantasztikus élményt.

Marta mindent megpróbált a cirkuszban. De nem volt meg a kellő egyensúlya ahhoz, hogy akrobata legyen. Sem olyan hajlékony nem volt, mint a kígyóemberek. Nem volt kellő koordinációs képessége, hogy zsonglőr legyen, sem pedig kellően hidegvérű nem volt ahhoz, hogy kést dobáljon. És a lovak nyelvét sem értette soha. Semmi különlegeset nem tudott csinálni. Sem tehetsége, sem szenvedélye nem volt.

Ezért a céllövölde bódéjában találta magát. Kívül a sátron, ahol az előadás zajlott. Kirekesztve. Mint egy idegen test az oly tehetséges emberek valószínűtlen közössége mellett. Mindössze annyit kellett tennie, hogy a helyére rakta a dobozokat, és odaadta a rongylabdákat az arra járóknak, akik célba akartak dobni.

Miközben várt, a tekintete újra a sárga és vörös kocsira siklott. A dühkitörése csúcsán az egyik labdát nekivágta a dobozpiramisnak. Néhány leborult, azokat visszatette a helyére, türelmet erőltetve magára, és próbálta visszatartani a haragját. De az az igazság, hogy nem haragról volt szó, inkább megütközésről. És fájdalomról. És nagy zűrzavarról.

Valójában soha nem tudott beilleszkedni ebbe a nomád közösségbe. Mindig is a senki földjén táncolt. Főleg most, hogy felfedezte ezt a rettenetes titkot.

– Adsz három labdát az ifjú úrnak?

Marta nézte az előtte álló férfit. Negyven körül járt, két gyereke volt. A fiú tizenkét éves forma, a kislány, aki az apja kezét fogta, négy sem lehetett.

– Persze, uram – mondta, és a kisfiúnak nyújtotta a labdákat.

Az eldobta őket. Gyenge dobás volt és túlságosan oldalra ment, csupán egy dobozt vert le.

– Célozz jobban! – mondta az apja. Elengedte a kislány kezét, és megmutatta a fiának, hogy csinálja. – Így, látod?

A második dobás jobban sikerült.

– Ügyes! De a válladdal vegyél nagyobb lendületet!

Marta észrevette, hogy a kislány hirtelen elindult. Látta, ahogy eltűnik az emberek lába között, akik zsúfolásig megtöltötték a teret a cirkuszi sátor körül. És hirtelen a fejébe szállt a vér. A pánik a torkát szorongatta.

– Hol a lányod? – ordította a férfinak. – Hol van?

Az ránézett, meglepődött ettől a hévtől. Aztán körülnézett.

– Elveszítetted! – folytatta Marta az izgatottság foglyaként. – Ostoba!

Abban a pillanatban a kislány újra felbukkant, és odament az apjához.

– Mi ütött beléd, kislány? – kérdezte a férfi.

De Marta már nem volt képes gondolkodni. – Vigyáznod kell a lányodra! – ordította. – És ha elveszik? Ha elrabolják?

– Miket beszélsz? Hiszen itt van…

– Vigyáznotok kell a gyerekeitekre! – folytatta Marta.

– Elnézést kérek, uram! – szólt közbe egy cirkuszi alkalmazott. – Marta, mi bajod? Nyugodj meg!

A lánynak kidülledt a szeme. – Ez hülye!

Az alkalmazott megragadta a karjánál fogva. – Menj innen! – parancsolt rá. – És csak akkor gyere vissza, ha lehiggadtál! – Ellökte, majd a férfi felé fordult. – Elnézést kérek, uram… Tessék, dobjon csak újra a kisfia! Ingyen, a cirkusz ajándéka. – Aztán amikor látta, hogy Marta még mindig ott téblábol, keményen megismételte: – Menj innen!

Marta elfúló lélegzettel, dühödt léptekkel elindult. A szeme könnybe lábadt. Ez a kislány felébresztette a félelmét, amely benne mozgolódott.

Jóformán tudtán kívül a sárga és vörös kocsihoz ment, és az ablakból megleste a kislányt, akinek egész nap hallotta a sírását. Az egyik sarokban kuporgott. Továbbra is sírdogált, összekente az állát, és halkan azt dünnyögte: – Anya… anya…

És akkor, miközben a feje majd szétrobbant, miközben a szíve majd megszakadt, miközben a tüdeje perzselt, és a lelke elveszett a fekete, iszapos örvényben, Marta úgy döntött, szembe néz a rémálmával.

Őt is elrabolták.

4.

1870. március első napjai

Olasz Királyság (Pomposa – Comacchio – Ravenna)

Marta alig egy hete jött rá. Elrabolták, ki tudja, hány éve, épp úgy, ahogy azt a kislányt a kocsiban. Megtagadták tőle a lehetőséget, hogy családja legyen. Igazi családja, nem pedig ez a különös emberek gyülekezete, ami a cirkusz volt. Kellett, hogy legyen anyja és apja, talán még éltek a nagyszülei, amikor eltűnt, biztosan voltak testvérei, akikkel a tyúkokkal és disznókkal teli udvaron játszott. Este az asztalnál nevettek és tréfálkoztak.

Aztán egy nap messzire ment. Túlságosan.

Nem emlékezett a részletekre, de az igazság az, hogy elrabolták a sorsát.

És ennek a kislánynak köszönhetően jött rá.

Öt vagy hat napja történt, rögtön azután, hogy átszelték a Pót a kompokon, amelyeket kötelekkel vontattak át a folyó egyik oldaláról a másikra. Egy alacsonyan fekvő falu mellett kötöttek ki, amelyet hol Contarinának, hol Porto Virónak hívtak. Marta nézelődött, miközben a karaván úgy kanyargott, mint egy zajos, hatalmas százlábú, és a tájat elnyomta az alacsony ég, akár a szegények házának mennyezete.

És abban a pillanatban meglátta.

A kislány az út szélén volt. Négy-, talán ötéves lehetett. A hideg ellenére mezítláb a sárban. Csak egy könnyű, szürke, elnyűtt kis ruhát viselt, ahogy elnyűtt volt az arcocskája is. A kosz alól kilátszott sárga arcbőre. A lába sovány volt, csont és bőr.

Marta hirtelen egy izmos kart látott, amint az egyik kocsiból kinyúlt, és megragadta a kislányt, felemelte a levegőbe, majd berántotta. Egy pillanat. Csupán egy pillanat. Nem több. Mint a sólyom, amely lecsap a kölyökállatra. Egy másodperc alatt eltűnt.

És akkor Marta rájött. Vele is ez történt.

Nem sikerült megszólalnia. Semmit nem sikerült mondania. Mintha valami eltört volna benne.

Előző napig. A céllövölde, a kislány… és akkor robbant.

Hajnalban, a gyötrelmes éjszaka után, dideregve a nyüzsgő táborban, ahol a levegő megtelt a kávé illatával, Marta odament Melóhoz, aki azzal volt elfoglalva, hogy a lovakat – miután lecsutakolta, és megetette őket – visszaterelje a karámjukba.

– Velem is ez történt, igaz?

– Mi? – kérdezte az öreg anélkül, hogy ránézett volna.

– Tudod jól.

Odahallatszott a kislány sírása.

– Velem is az történt, ami vele, igaz?

Marta figyelte. Már tudta a választ. És ostobának érezte magát. Olyan nyilvánvaló volt. Hogyhogy nem jutott eszébe korábban? Itt, a cirkuszban senki nem volt az anyja vagy az apja. Vagy a nagyanyja, esetleg a nagyapja. Vele is ez történt. De szüksége volt rá, hogy hallja.

– Felelj!

Melo csendben maradt.

– Honnan származom? – kérdezte Marta aggodalommal a szívében, amely egyre inkább hasonlított süket, ólomszürke fájdalomhoz.

Melo csücsörített az ajkával, aztán azt morogta: – Nem emlékszem.

– Hány éves voltam?

– Ha te sem emlékszel rá, nyilván nem sok.

– Sírtam?

Melo akkor először a szemébe nézett.

– Soha. Mindig erős voltál – mondta olyan büszkeséggel, amiben volt valami személyes, mintha közelről érintené.

Marta érezte, ahogy belül haragra gerjed. De nem igazi harag volt. Zűrzavar. Olyan zűrzavar, ami fájt. Mintha csak ekkor vette volna észre, hogy az egyik karját levágták. Mintha egy seb elkezdhetne vérezni évekkel a sérülés után.

– Nem hiszem el, hogy nem emlékszel, hol!

Melo meggyújtotta a szivart. A levegőt kékes füst ködösítette el. – Itt születtél – mondta komolyan. – Az úton. Útközben. Mint mi mindannyian. Nem tartozol egy adott helyhez. A cirkuszé vagy.

Marta megrázta a fejét. Erőteljesen. – Nem! Nekem volt otthonom!

Melo mosolygott, de a gyűrött arcán nem volt vidámság. – És ha vissza is térnél… mit csinálnál?

Marta erre a kérdésre még nem tudott felelni. Érezte, hogy borzongás fut végig a gerince mentén.

És Melo, mintha érezte volna ezt a borzongást, így folytatta: – A cirkusz olyan, mint a malária. Ha elkapod, többé nem ereszt. – Az egyik ujját a levegőben ingatta. – Neked nincs otthonod. Csak az út van. És már nem fogsz megállni. Soha többé.

– Hazugság! Ez mind hazugság! – vágott vissza Marta. De a lelke mélyén attól félt, az öregnek igaza van. Hogy ne mutassa ki, elmenekült. Visszatért a kocsihoz, és újra belesett. Minél jobban nézte, a kislány annál jobban ő lett, ő pedig a kislány.

Marta rájött, hogy a kislány észrevette, ezért megkérdezte: – Hogy hívnak?

– Rosa – felelte a kislány durcás arccal.

Időközben felszállt a kocsira egy nő gőzölgő tányérral a kezében, és barátságosan közeledett a kislányhoz. Armandinának hívták, a szép Armandina, mert egykor trapézművész volt, és azt beszélik, igazi szépség volt, és mindenki a kemény, kerek fenekét bámulta. Mostanra elég kevés maradt ebből a szépségből. A trapézt pedig lábasokra cserélte.

Marta titokban figyelte, ahogy a kislány mohón eszik. Aztán hallotta, ahogy a szép Armandina így szól: – Jól van, Lidia.

Marta ekkor újra, akár egy fúria, odament Melóhoz. – Hogy hívnak engem igazából? – kérdezte tőle erőszakosan.

– Arabella – felelte Melo.

– Arabella?

– Nem. Ginevra – javította ki magát anélkül, hogy a lányra nézett volna.

– Ginevra…

– Vagy Sabrina. – Melo megfordult, és fáradt, fátyolos, de mély és éles szemével fürkészte a lányt. Aztán megkérdezte tőle: – Te, amikor magadra gondolsz, most is, hogy azt képzeled, valamelyikünk elragadott és berántott az egyik kocsiba… te, most is, ki vagy?

A lány érezte, hogy könnybe lábad a szeme. – Marta – felelte.

Az öreg némán méricskélte. Aztán szívott egyet a szivarából, és figyelte a kékes füstfelhőket, mintha átvonuló felhők volnának, amelyek csupán egy másodpercre takarják el a csillagos eget. – Igen, Marta vagy – jelentette ki halkan.

– Te meg egy öreg szar.

Amikor alig egy órával később a karaván továbbindult, Marta felült a bakra Melo mellé. De nem szólalt meg. Magába zárkózott, látványosan hallgatott. Belül viszont rettenetes kiabálás rázta a lelkét.

A Callari cirkusz Ravenna felé tartott. Útközben viszont eltörött az egyik kocsi kereke, le kellett szerelni és kicserélni. Ezért késő délután még mindig távol jártak.

Comacchio völgyeiben haladtak. Mindenütt nád és sás, alatta víz. Víz, ami nem volt sem tengervíz, sem folyóvíz. Sós víz, amelyen cölöpépítmények emelkedtek, a falaik és a tető száraz nádból épült, nagy facölöpök tartották őket, amelyeket alga borított, a kikötőhidak karokként nyúltak erre-arra. A kikötőhidak végében pedig kezdetleges daruk álltak, amelyekre szögletes hálókat akasztottak, ezeket lemerítették, majd felhúzták, foglyul ejtették a mélyben nyüzsgő életet. Csúszós, fekete, fényes hátú, kövér húsú vízisiklókat. Angolnákat. Aznap este bizonyára ők is azt fognak enni parázson sütve, a tűztől elfeketedett rézserpenyőben sült puliszkával.

Miközben a halszag szétterjedt a táborban, Marta, mint mindig, Melóhoz ment.

– Te talán nem emlékszel, hol szedtetek fel engem – mondta neki kihívó hangon. – De én tudom, őt hol szedtétek fel.

– Kit? – kérdezte az öreg szétszórtan.

– Rosát.

– És ki az a Rosa?

– Az új kislány – felelte Marta bosszúsan.

– Rosának hívják? – kérdezte a férfi a maga szórakozott módján, mintha soha semmi nem érdekelné. – Úgy hallottam, Lidia a neve.

– A Lidia nevet ti adtátok neki…

– Ki az a ti? – nevetett Melo.

– Ti, a cirkusz!

– Te nem tartozol a cirkuszhoz?

– Én nem rabolok kislányokat! – Marta összeszorította az ajkát, az orrlyuka kitágult, és ökölbe szorította a kezét. – Vele nem fog megtörténni az, ami velem, aki azt sem tudom, hogy hívnak igazából – mondta egy szuszra. – Minden nap emlékeztetni fogom rá, hogy Rosának hívják.

Melo komolyan ránézett. Aztán bólintott. – Rendben – mondta végül.

Martát lehengerelte ez a válasz. – Nem haragszol?

– Mit kellene mondanom?

A lány tovább méricskélte. De a megütközés hamar átengedte a helyét a kezdeti haragnak. – Amúgy meg fütyülök rád – mondta neki. – Meg akarom tenni, és meg is fogom.

– Micsoda újdonság! – mosolygott Melo. – Mindig is azt tetted, amit akartál.

– Valóban meg is teszem!

– Értettem. Felesleges visítanod. Sem süket, sem bolond nem vagyok.

Marta nem szólt.

– Van még valami? – kérdezte Melo. – Nyugodtan szeretnék pisálni. Ezért ha nincs más, akkor elmennék oda, a bokor mögé.

Marta határozott okból ment oda Melóhoz. De még nem tért a lényegre. – Még egy dolog.

– Igyekezz, az én koromban a hólyagnak már sérült a dugója.

– Megkérdezed Ascaniót, lakhatok-e a kislány kocsijában, és gondját viselhetem-e? – kérdezte elvörösödve.

– Lássuk csak! – szólt ekkor Melo. – Idejössz, és azt hajtogatod, hogy véteni akarsz a szabályaink ellen, hogy nem tartod magad a cirkusz részének… aztán meg azt akarod, hogy segítsek neked?

Marta ránézett. – Te mindig segítesz nekem.

– Ne hízelegj itt nekem! Tudod, hogy nálam nem mész vele semmire.

– Nem kell nagyon pisilned? – sürgette a lány. – Nos? Igen vagy nem?

Melo a bokor felé indult.

– Igen vagy nem? – ordított utána Marta.

Melo eltűnt az ágak között.

– Igen vagy nem? – ordította a lány még hangosabban.

– Hagyjál nyugodtan pisálni!

Marta, miközben az öregre várt, dobogott és a nyelvét harapdálta, csak hogy ne kiabáljon. Kis idő múltán Melo előjött a bokor mögül, és begombolta a sliccét.

– Igen vagy nem? – kérdezte ekkor a lány dühödten.

A férfi nyugodtan közeledett hozzá. – Igen – felelte. – Megizzasztottalak, mi, kislány?

– Kapd be!

– Mosd ki a szád, mert még cirkuszi embernek néznek!

– Kapd… Eredj a pokolba! – javította ki magát a lány bosszúsan.

Melo újra nevetett, annyira, hogy majd megfulladt.

De ahogy ígérte, beszélt Ascanióval. Így hát Marta felszállt a sárga és vörös kocsira.

Amikor senki nem hallhatta, odament a kislányhoz, és a fülébe súgta: – Rosa. Emlékezz, hogy ez az igazi neved, Rosa. Soha ne feledd!

A kislány, aki egyre ritkábban sírt, és úgy evett, ahogy korábban biztosan soha, ránézett, és nem értette.

– Rosa – ismételte neki Marta. Majd hozzáfűzte: – Contarina. Contarinában éltél, vagy arrafelé. – És minden alkalommal úgy érezte, újraírja a saját történetét. Az igazi történetét.

– Veled nem fog megtörténni, ami velem történt – mondta neki halkan, amikor elhagyták a Via Rameát, és a Candiano-csatorna mentén haladtak, amely az Adriai-tengertől Ravennába vezetett. Kicsit elnézte a széles, áruval megrakodott kompokat, amelyek a város felé tartottak a folyón, erős és hosszú kötelekkel nagy lovak vontatták őket erőlködve. – Te nem fogod elfelejteni, hogy volt egy másik életed ezelőtt.

A kislány megijedt a kemény hangnemtől, és sírni kezdett.

– Buta. Egy nap majd megköszönöd – folytatta Marta rendületlenül. – Meg kell erősödnöd. Jobban, mint a sorsod.

A kislány rémülten ordított.

Ekkor érkezett a szép Armandina, és odébb lökte Martát. A karjába vette a kicsit, és egy anya gyengédségével elringatta, fehér-piros csíkos nyalókát adott neki.

A kislány abbahagyta a sírást.

– Ügyes, Lidia – súgta neki Armandina, és megpuszilta.

– Nekem is anyám voltál, amikor felszedtetek? – kérdezte tőle Marta.

Armandina a szemöldökét ráncolta. – Téged nem szedtünk fel – mondta, és elfordította a tekintetét. – Te itt születtél.

– És mi lett az anyámmal?

– Meghalt.

– És az apám?

– Szintén.

– Hogy hívták őket?

– Nem emlékszem. Olyan sokan vagyunk.

– És engem hogy hívtak?

– Marta.

– És őt most miért Lidiának hívják, nem pedig Rosának?

Armandina erősen belecsípett az arcába. – Ne keresd a bajt, kislány! – Aztán, még mindig a kezében tartva a kislányt, a kocsi ajtajához ment, és kinyitotta.

– Szállj le! – mondta Martának. – Menj vissza a kocsidba! Nem akarlak többet itt látni!

– Ascanio tett ide. Ő parancsol, nem te!

A szép Armandina letette a földre a kicsit, odalépett Martához, és pofon vágta. – Imádkozz, hogy ne meséljem el Ascaniónak a hülyeségeket, amikkel tele van a fejed! Szállj le, és ne legyeskedj Lidia körül, ha nem akarod, hogy menjek, és beszéljek vele! Megértetted?

Marta égő arccal leugrott a kocsiról. Megvárta, amíg Melóé odaér, és felmászott a bakra. Felült az öreg mellé összefont karral, haragtól remegve.

Melo azonnal észrevette a piros arcát. – Olyan buta vagy! – mondta. – Egy napot sem bírtál ki.

– Hagyj békén! – dohogta Marta.

– A te korodban meg kellene már tanulnod néha tartani a szád!

– Mondtam, hogy hagyj békén!

Melo pattintott egyet az ostorával a levegőben, és mondott valamit a két lónak, amelyek a kocsit húzták. Aztán csendben maradt, a szivarjával az ajkai között, amelyeket már visszavonhatatlanul elszínezett a dohány.

Néhány mérföldet megtettek egyetlen szó nélkül, aztán Marta kifakadt: – Undorodom a cirkusztól! Rossz emberek vagytok! Gyerekeket raboltok. Igaza van az embereknek, amikor cigányoknak neveznek benneteket!

Melo nem felelt.

– Elmondhatnám az őröknek. Hazavinnék.

– És honnan tudod, hogy a szülei örülnének?

– Ők a szülei.

Melo sóhajtott. – Semmit sem tudsz az életről, kislány. Láttad, milyen állapotban volt, amikor összeszedtük? Mezítláb abban a hidegben. Alultápláltan. Be sem jelentik az eltűnését. Egy szájjal kevesebb, amit etetni kell. Te nem tudod, milyen ronda dög a szegénység.

– Ti elraboltátok, és én elmondhatnám az őröknek – ismételte Marta.

– Elárulnád a családodat? – kérdezte Melo.

– Nem a családom.

– Felneveltek. Soha semmiben nem szenvedtél hiányt.

– A családomban igen! – kiáltotta Marta.

Melo újra meggyújtotta a szivart, miközben a karaván elhagyta a folyó menti utat, hogy egy Ravenna melletti mezőre menjenek, ahol felállítják a sátrat az előadáshoz.

– Én is ilyen voltam? – kérdezte ekkor Marta kicsit lágyabb hangon.

Melo nem felelt.

– Én is ilyen voltam?

– Nem.

– Nem és kész? – kérdezte Marta. – Milyen voltam?

Melo hosszú szünetet tartott. – Rosszabb.

– Mit jelent az, hogy rosszabb?

– A rosszabb azt jelenti, hogy rosszabb – mondta az öreg, miközben meghúzta a gyeplőt, és lefékezte a kocsit. Megérkeztek.

– Én elmegyek! – ordított rá ekkor Marta. – Undorodom tőle, hogy veletek legyek!

Melo leszerszámozta, és kikötötte a lovakat. Később kinyújtóztatja a lábukat és lecsutakolja őket. Oly sok éven át fontosnak érezte magát a lovak miatt. Jobbak voltak, mint a nők. Senki nem volt, akivel olyan jól érezte volna magát hosszú élete során, mint a lovakkal.

Kivéve ezt a kis pisist. Ez a kislány különleges volt neki, bár soha nem mondta ki.

Egy órával később, miközben a legfiatalabbak és legerősebbek felhúzták a sátor központi rúdját, majd az oldalsókat, és formát adtak következő hőstetteik színházának, Melo egy csézával odament Martához.

– Szállj fel! – mondta neki.

– Hová megyünk?

– Szállj fel! – ismételte Melo.

Marta felhúzódzkodott a csézára.

Az öreg pattintott egyet a levegőben az ostorával, mire a ló elindult.

Kis idő múltán Ravennába értek.

Marta soha nem látta még. Soha semmit sem látott még. Mindig a cirkuszban élt.

– Tessék – mondta Melo, és megállította a csézát. – Ez Ravenna főtere. Szép, igaz? – A régi házakra mutatott, amelyek értékes keretként ékesítették a teret.

– Nagyon szép – felelte Marta tátott szájjal. Nem tudta, Melo miért hozta ide. Soha nem tett ilyesmit.

– Ravenna régi város. Gazdag és virágzó – mondta a lánynak. – Az emberek jellemesek. Nyitottak. – Fátyolos tekintetével átölelte a teret. – Mindig azt gondoltam, ha egy nap újrakezdenék mindent, azt itt tenném. – A hangja bánatos színezetet öltött.

– Miért mondod ezt nekem? – kérdezte Marta. Valami nem volt rendjén, érezte.

– Szállj le! – mondta Melo.

– Miért?

– Szállj le, vagy seggbe rúglak!

Marta leszállt. Hirtelen kellemetlenül érezte magát.

Melo az egyik kezével a zsebébe nyúlt, és előhúzott belőle egy köteg bankjegyet, amelyet spárgával csomózott össze. – Ez minden megtakarított pénzem. Ki tudja, mi az ördögöt gondoltam, mihez kezdek vele. Én a cirkuszban fogok meghalni. Nincs rá szükségem. Fogd!

– Miért? – Marta hangjában bizonytalanság rezgett.

– Fogd, az isten szerelmére! – kiáltotta a férfi.

Marta elvette.

– Tessék. El akartál menni. Most megteheted – mondta ekkor Melo. – Megvan hozzá a pénzed, és távol vagy a cirkusztól. Senkinek sem mesélem el. Menj, és éld az életed, ahogy akarod! Szabad vagy!

– Nem…

– Sok szerencsét, kislány!

– Nem…

– Menj! – ordította Melo. Aztán megfordította a csézát, és elindult.

– Melo! – kiáltott utána Marta.

De Melo nem állt meg.

– Melo! – kiáltotta Marta még hangosabban, ijedten.

Melo eltűnt egy mellékutcában.

Marta nem mozdult, a bankjegyköteget szorongatta. Aztán lassan a földre nézett, mert nem akarta látni ezt az ismeretlen teret, mert nem akart találkozni az itt élő emberek tekintetével, mert nem tudta, kicsodák, mit gondolnak, hogy élnek. Mert idegenek.

Lassan megtette az első lépést, aztán egy szempillantás alatt azon kapta magát, hogy lélekszakadva fut.

Alkonyodott, amikor meglátta a CALLARI CIRKUSZ tábla hatalmas betűit, a fehér-piros csíkos sátrat és a megfeszített köteleket, a színes kocsikat és a tüzeket, megérezte az étel illatát, az állatok szagát, és meghallotta az éneklést.

Már nem érezte magát elveszettnek. Ugyanakkor úgy érezte, hogy legyőzték.

Odament Melóhoz. – Tudtad, hogy visszajövök, igaz? Tudtad, hogy… félni fogok.

– Ülj le! – mondta neki az öreg.

Marta a földre ült, a férfi mellé, némán. És Melo sem szólt semmit. Rá sem nézett.

Egymás mellett ültek, mint mindig. Mintha mi sem történt volna. Mintha ez is csak ugyanolyan éjszaka lenne, mint bármelyik másik.

– Mit jelent az, hogy én rosszabb voltam, mint ez a kislány? – kérdezte végül Marta.

Melo meggyújtotta a szivarját, amelyet hagyott kialudni. De nem figyelte a füstgomolyagot, ami a csillagok felé szállt. A sötétséget figyelte maga előtt, és a lelki szemei előtt újra látta a sok évvel korábbi jelenetet.

– Világoskék ruhában voltál – kezdett bele olyan távoli hangon, mint amilyen az emlék volt, amelyet felidézett. – Fehér és piros virágokkal, aprók voltak, vékony, halványzöld szár kötötte össze őket… – Megállt, és nyelt egyet. A szék háttámlájának támaszkodott, hátradöntötte a fejét, és sóhajtott. Remegett a hangja, és az arcát barázdáló ráncok könnyel teltek meg.

Marta elfordította a tekintetét, mert arra gondolt, hogy Melo nem szeretné, hogy más így lássa. Ő soha nem sírt.

– A két kis szemed… – Nehezére esett beszélni. – A két kis szemed rémült volt… jobbra-balra cikázott, le-föl, mintha megszállott lettél volna, mégis, mintha semmit nem láttál volna, kivéve…

Újra megállt.

Marta hirtelen félni kezdett a történet folytatásától.

Melo kinyújtotta az egyik kezét, és megfogta a lány jobb csuklóját. A mutatóujját végighúzta a nagy, kérges, lilás sebhelyen, amely mindig is ott volt. – Nem tudom, hogy csináltad. Bizonyára elrágtad a köteleket. Nem tudom… De a húsod a csontig és az inakig be volt vágva.

Marta úgy érezte, hideg borítja be.

– Megkötve tartottak téged – folytatta Melo, még mindig a kezében szorítva a lány csuklóját. – Egy kislányt, úgy megkötve, mint egy állatot… – A hangja remegett a fájdalomtól. – Átkozottak! – Haragosan elhajította a szivart, amely szikraesőt rajzolt az éjszakába. – Rosszabbul bántak veled, mint egy állattal…

Marta levegőt venni sem mert.

– Sikerült megszöknöd, én pedig felszedtelek – kezdett bele újra Melo, miközben az ujja önkéntelenül a sebhelyet simogatta a lány csuklóján. – Meggyógyítottam a sebet, ahogy egy lóval tettem volna… Soha nem sírtál. Soha egyetlen jajszavad nem volt. Egyetlen szót sem szóltál. – Elengedte a lány csuklóját. – Aztán egy nap megszólaltál. Azt mondtad: „már nem fáj”. – Melo visszatartotta a zokogást, de még mindig nem nézett a lányra, a ráncos arcát könnyek áztatták, és megsimogatta Marta fejét. – Soha nem volt hozzá bátorságom, hogy megkérdezzem, mire gondolsz, a csuklódra vagy a szívedre.

Marta nem tudta, mit mondjon. Sokáig csendben maradtak ezzel a titokkal, amely már nem volt titok. Ezzel a rettenetes történettel, amelyet a lány ásott elő. Mert Melo soha nem mesélte volna el neki. Ha a lány nem állítja háttal a falnak, a férfi tovább védte volna őt a csendjével.

– Megyek aludni – mondta az öreg, és felállt.

Marta ránézett.

– Nem felejtettem el, hol találtalak – mondta neki, és egyenesen a szemébe nézett. – Tudni akarod?

Melo továbbra is megvédte volna. Ahogy mindig is tette. De elérkezett a pillanat, hogy a lány megtanuljon egyedül boldogulni.

– Nem – felelte a lány halk, de határozott hangon, amely talán hasonlított annak a kislánynak a hangjára, aki képes volt elrágni a kötelet, amely fogságban tartotta.

Az öreg komolyan bólintott. Aztán tarkón legyintette. – Kislány, ne tettesd magad hülyének!

– Mit akarsz?

– Add vissza a pénzem, te ravaszdi! Ti, cirkuszi emberek rosszabbak vagytok a cigányoknál! Csupa tolvaj és csaló!

5.

1870. március első napjai

Olasz Királyság (Olengo, Novara megye – Novara)

Amikor az udvar sarában magához tért, Pietro észrevette, hogy minden szem rá szegeződik. Az árváké, a nevelőké, a jótékonysági egylet két hölgy tagjáé, az igazgatóé és a feleségéé. És mind egyetlen érzést fejezett ki: irigységet. De ő nem törődött vele. A tekintete találkozott a barátjáéval, Linóéval, 20/08-éval, aki az udvar másik felében állt, és odaordított neki: – Engem választott!

Egyedül Lino mosolygott rá boldogan.

Az igazgató bosszúsan parancsolt rá az egyik nevelőre: – Legyen rá gondod, hogy fertőtlenítsék 19/03-at! – Egy pillanatra összezárta az ajkát, mert amit mondani készült, súlyként nehezedett rá. – Fürdesd meg… a kádban! Meleg vízzel, nehogy megbetegedjen, az isten szerelmére, különben a grófnő… – Félbehagyta a mondatot, de nyilvánvaló volt, mire gondol. – A szentségit! Eredjetek a terembe, semmirekellők! – ordította, az árvákon töltve ki minden tehetetlenségét.

És azok lehajtott fejjel sorba álltak, nem csodálkoztak rajta, hogy nem rájuk esett a választás, mert soha egyikükre sem esett, és úgy indultak a központi épület felé, akár a birkanyáj. Az igazgató, a felesége, a jótékonysági egylet két hölgy tagja követte őket.

Az egyik nevelő a jobb oldali, alacsony épületbe kísérte Pietrót, amely a tanároknak volt fenntartva, nem pedig a baloldaliba, ahol az öltözők és a hideg vizes tusolók voltak. A jobb oldaliban, amelyet soha senki nem látott belülről, volt egy szoba, amelyet az igazgatónak tartottak fenn, káddal és mindig begyújtott, fatüzelésű vízmelegítővel.

Miután megfürdött és megtörölközött, a fiú új egyenruhát öltött, ugyanolyan rondát, de legalább tisztát.

– Ha a többiekkel alszik a hálóteremben, újra tetves lesz – mondta a nevelő az igazgatónak.

Mire az a haragtól elvörösödve erősen az íróasztalára csapott. – Akkor aludjon nálam, a szentségit! – dünnyögte összeszorított fogakkal.

Pietro így most abban a szobában találta magát, amelyet az igazgató akkor használt, ha valami sürgős ügy miatt késő estig az intézetben kellett maradnia. Meleg és barátságos szoba volt, a falakon képekkel, párnázott ággyal, puha takarókkal. Fapadlóval, szőnyeggel a padlón.

– Holnap reggel Odìn úr kocsit küld érted – mondta neki a nevelő, mintha ez csupán lényegtelen tájékoztatás volna, majd becsukta a háta mögött az ajtót.

Pietro elnyúlt az ágyon. A rugók épphogy megcsikordultak. A matrac kártolt gyapjú volt.

De nem sikerült egy pillanat alatt elaludnia, mint egyébként minden este. Mert más estéken semmi tervezgetnivalója nem volt. A másnap viszont különleges nap lesz.

– Nagyon különleges! – kiáltott, és felült az ágyban. – Nem, több annál! Nagyon-nagyon különleges!

Aztán nevetésben tört ki. És meglepődött ezen a nevetésen. Az intézetben nevettek a hálószobában a fingáson vagy a böfögésen, amellyel a virtuózok el tudták szótagolni, hogy „kapd be, igazgató!”. Kinevették, ha valaki elcsúszott a lépcsőn, vagy ha valaki vérhast kapott, és a gatyájába csinált, vagy ha valaki kihányta a levesét. Kinevették a kicsiket, ha sírtak éjszaka, mert meséltek nekik a Fekete Emberről, vagy a nagyokat, ha rajtakapták őket, hogy kiverik maguknak.

De soha senki nem nevetett azért, mert megváltozik az élete.

Előtte viszont most egy másik sors áll. Olyan fiú lesz, amilyen csak a mesékben létezik. Gazdag lesz. És ez volt a különös, ismeretlen, váratlan íz, amely most a nevetésében bujkált.

Újra nevetett. Csak hogy megszokja ezt a hangot. De most még különösebbnek hallotta.

Aztán ráeszmélt, hogy egyedül van a szobában. És arra gondolt, hogy azért volt különös a nevetése, mert magányos. Úgy verődött vissza a szoba falairól, mint a visszhang. Általában a többiekkel együtt nevetett. Az ágyszomszédjaival. Különösen egyvalakivel.

Hirtelen felpattant, és az éjszaka sötétjében a H hálóterembe sietett, a központi épület második emeletére. És bebújt 20/08 ágyába. Az egyetlen igazi barátjáéba.

– Ki az? – kérdezte a fiú álmos hangon.

– Maradj csendben, Lino. Én vagyok az. Aludj, és ne duruzsolj!

– Újra tetves leszel!

– Kit érdekel! Az igazgatót rúgják seggbe érte, nem engem.

Lino halkan nevetett, azzal a különös nevetésével, amely fütyülésnek hangzott. Mert gyenge volt a tüdeje, azt mondta az intézet orvosa, aki havonta egyszer megvizsgálta őket. Mint minden tuberkulózisosnak.

Egymást átölelve aludtak, mint a testvérek. A nagyobb, Pietro, szorosan magához ölelte a kicsit. Mint egy néma istenhozzád. Mintha tudnák, hogy a zsenge koruk miatt úgysem lennének képesek kimondani azokat a szavakat, amiket akarnának, sem pedig úgy elköszönni egymástól, ahogy kellett volna. Mintha tudnák, hogy nem képesek megbirkózni ezzel a búcsúval.

Hajnalban, mielőtt a nevelők megérkeztek volna, Lino előhúzott a matraca alól egy kést, a pengéjét be lehetett csukni, szegényeknek való volt, bükkfa markolatú, nem pedig szaru vagy csont.

– Fogd! – mondta neki. – Ha bajba kerülsz, védd meg magad!

Pietro habozva vette el. Az intézetben fontos volt a kés. A szabadságot képviselte, hogy ellenálljanak a nagyoknak, a hatalmaskodásuknak. – És te? – kérdezte.

Lino vállat vont. – Én azokat a szar alakokat csupasz kézzel megeszem. – Mosolygott, aztán köhögött.

Pietro ránézett. Nem volt ennél nagyobb ajándék, amit Lino adhatott volna neki. – Mindig nálam lesz – mondta neki.

És Lino, aki pontosan tudta, mire gondol a barátja, úgy tett, mintha tényleg a késről beszélne.

– Nyisd fel a hasát, ha kell – mondta. A szeme könnybe lábadt, miközben ezt mondta, mint ahogyan a mezők is harmatosak hajnalban.

Aztán felhangzott a sípszó, amely új napra szólította az árvákat, amely ugyanolyan volt, mint az előző, és épp annyira jövő nélküli.

Egyiküket kivéve. Pietrót.

– Mi az ördögöt keresel itt? – kérdezte a nevelő, amikor észrevette a H hálóteremben. – Odìnék hintója már vár. Nem találtunk.

Amikor a nevelő lekísérte az árvákat az udvarra, mindenki figyelte, ahogy Pietro felszáll az aranydíszítésű hintóra, amelyet négy, makulátlanul fekete ló húzott, miközben Paride frakkban és cilinderben tartotta neki az ajtót, és tiszteletteljesen meghajolt előtte.

Mindenki újra irigységet érzett.

Pietro az egyik konyakszínű ülésen ült, az ablakon napellenző, és kintről hallotta a négy ló dobogását, amelyeknek a patája az ügetés ritmusára kopogott a fehér úton, hogy az új rendeltetési helyére vigye őt.

Egyetlen nap telt el azóta, hogy az árvaház udvarán állt a sorban, és Silvia di Boccamara grófnő őt választotta. Ő viszont úgy érezte, mintha egy élet telt volna el azóta.

Valaki más lesz belőle. De ki?

Egy fiú, akit úgy fognak hívni, hogy Pietro Odìn. És az vajon mit jelent?

Mit jelent, ha az embernek családja van?

Azon tűnődött, ki volt ő mostanáig. 19/03, Pietro Diotallevi volt az első, nyilvánvaló válasz. De ki az a Pietro Diotallevi, 19/03? Ki volt az az újszülött, akit elhagytak a szülei, akiket soha nem ismert? Akik nem akarták őt? Éles, bár oly fiatal elméjében veszélyes és még aggasztóbb válasz formálódott a kérdésre: egy lárva. Ő egy lárva, aki várja, hogy kifejlődjön, hogy szárnyat bontson.

Abban a pillanatban, amint megfogalmazta ezt a képet, hirtelen mintha elfogyott volna a levegő a kocsiból. Mintha újra hallotta volna az igazgató szavait az intézetben: „egyikőtök élete gyökeresen megváltozik”.

Kinyitotta, majd becsukta a száját. Úgy tátogott, mint egy partra vetett hal. Hirtelen úgy érezte, nem kap elég oxigént. Ösztönösen kinyitotta a száguldó hintó ajtaját.

– Csukja be, Pietro úrfi! – mennydörgött rá azonnal Paride hangja. – Veszélyes!

Becsukta az ajtót. De továbbra sem kapott levegőt. Gyengének érezte magát, nem találta a helyét.

Újra kinyitotta az ajtót.

– Mondtam már, Pietro úrfi! Csukja be! – ismételte a kocsis. – Veszélyes.

– Hadd szálljak ki! – mondta a fiú megtört hangon.

Paride megrántotta a gyeplőt, és a lovak megálltak, sűrű levegőt fújtak ki, akár a mozdonyok füstje.

Pietro olyan gyorsan és sietősen szállt le, mint akinek ketrecből kell menekülnie. Teleszívta a tüdejét, mintha hosszú merülés után bukkant volna felszínre. És érezte, hogy könnyek homályosítják el a látását. Érezte, hogy fél. Átkozottul fél. Fél a szerencséjétől. Fél a szabadságtól. Fél attól, amiről álmodni sem mert soha.

Tovább szívta a levegőt, mintha futott volna. Kétrét görnyedt, és a szájához emelte a kezét.

– Jól érzi magát, Pietro úrfi?

Paridét nézte, de nem látta.

– Jól van? – ismételte a kocsis.

Pietro újra ránézett. Aztán a hintóra. Ha visszaül, megfullad, ebben biztos volt.

– Ülhetek melléd? – kérdezte.

Paride csodálkozott, és egy pillanatig hallgatott. Aztán széttárta a karját. – Úrfi, azt csinál, amit akar…

Pietro úgy érezte, ez nem is igaz. Fellépett a hágcsóra, és a bakra ült. Kapott levegőt. Ez jó kezdet. – Hogy hívnak? – kérdezte.

– Paride, úrfi – felelte a férfi.

– Ne hívj engem úrfinak, Paride!

– Nem tehetem, ez az etikett – mosolygott a kocsis. A hangjában rokonszenv ragyogott a fiú iránt. El tudta képzelni, milyen nehéz elfogadnia a szerencséjét.

– Örüljön, úrfi! – mondta neki.

– Miért? – kérdezte Pietro egy kisfiú naivitásával. Azt remélte, valaki elmagyarázza neki az életet. Azt a rejtélyt, amely felé tart.

Paride gyengéden nézett rá. – Ha megengedi, úrfi… Ne aggodalmaskodjon! – Rámosolygott, és megismételte. – Örüljön!

Pietro ránézett. Lassacskán érezte, ahogy ellazul a válla. És elhagyja a feszültség.

Akkor újra nevetni kezdett. Kristályosan. Tisztán. Mint a hegyi patak.

– Gyerünk, Paride! Fussanak ezek a gebék! – kiáltott fel.

A kocsis pattintott egyet az ostorral a levegőben, és a négy fekete ló nekilendült.

Amint megérezte, ahogy a levegő jéggé dermeszti az arcát, a szél borzolja a haját, Pietrónak olyan érzése támadt, amit soha nem képzelt volna, bár mindig álmodott róla. Mintha a lárva, ami volt, pillangóvá változott volna.

– Szárnyam van, Paride! – ordított. Levette a kocsis cilinderét, és a saját fejébe nyomta. Széttárta sovány karjait. – Szárnyam van, és repülök! – nevetett. Ahogy még soha életében nem nevetett. Ahogy csak a pillangók nevetnek, akiknek éppen szárnyuk nőtt.

6.

1870. március első napjai

Olasz Királyság (Rimini)

Ravenna után a Callari cirkusz újra felkerekedett, Riminibe tartott. Sok ház ablakában az Olasz Királyság háromszínű zászlója lobogott.

– Amikor legutóbb itt jártunk, még nem voltak kint – mondta Marta.

– Mert legutóbb ez a város még a pápáé volt – felelte Melo. – Most pedig olasz.

– És miért örülnek ennyire? Mi változik tőle?

– Ezeknek az embereknek Olaszország olyan, mint nekünk a cirkusz – mosolygott Melo. – Most úgy érzik, hogy valami fontos dolog részei lettek.

– És mi olaszok vagyunk?

– Heinrich, a trapézművész osztrák. Andrej, a késdobáló lengyel. Dimitrij, a bohóc orosz. Françoise, a kígyónő francia. Bernhard, a zsonglőr német… A Callari cirkusz nem olasz. Európai.

– De én és te olaszul beszélünk – ellenkezett Marta.

Melo nevetett. – Mert mi ketten olaszok vagyunk… azon kívül, hogy európaiak.

Marta nem igazán értette, amit Melo magyaráz. De azt megértette, hogy ezeknek az embereknek van egy eszméje. Újra az ablakokban lobogó zászlókra nézett. És arra gondolt, hogy jó lehet, ha az embernek van egy eszméje.

Ám a következő pillanatban ezek a gondolatok szertefoszlottak. A karaván, miután a városközponton áthaladt, olyan útra ért, ahonnan látni lehetett a tengert.

Marta számára nem létezett szebb dolog a tengernél. Ahányszor látta, a szíve erősebben vert. De rossz érzése támadt. Megdermedt.

– Nem akarom tudni, pontosan hol. Csak igennel vagy nemmel felelj! – fordult Melo felé. – Amikor rám találtál… közel voltam a tengerhez?

– Nem.

Marta érezte, ahogy enged a feszültség. Nem emlék volt. Nem a múltja. Nem nosztalgia.

Mély örömet érzett. És vidámságot a szíve mélyén, amely úgy csiklandozta, mint a szénsavas víz. A tenger szeretete az övé volt. Egészen az övé.

Amikor tábort vertek, Marta ahhoz a kocsihoz ment, ahol az elrabolt kislányt tartották, és bekopogott.

A szép Armandina ajtót nyitott, de azonnal megdermedt.

Marta a földre sütötte a szemét.

– Gyerünk, mondd! – szólt rá keményen az egykori trapézművész. – Mit akarsz?

Marta a nő háta mögött meglátta a kislányt. Néhány nap leforgása alatt az arca egészséges rózsaszín lett, a haja tiszta volt, két copfba fonva. Egy kicsit elnyűtt, rózsaszín, testhezálló gyapjúruhát viselt, amely kihangsúlyozta, milyen aprócska. És megerősített orrú fehér cipőcskét, amilyen a balerináké.

Saját magára gondolt. Hogy ő milyen lehetett. – Bocsánatot kérek a múltkoriért – mondta a szép Armandinának.

Armandina gyanakodva figyelte. – Miért kellene megbocsátanom?

Abban a pillanatban a kislány odament Armandinához, a szoknyájához tapadt, és Martát leste.

– Máris megszeretett téged.

– Kicsoda? – kérdezte Armandina.

Marta tudta, mit jelent ez a kérdés.

– Lidia – felelte.

A szép Armandina egy kicsit megnyugodott.

Miközben a kislányt nézte, akit egykor Rosának hívtak, Marta az egyik ujját önkéntelenül végighúzta a lilás sebhelyen.

– Jól van, igaz? – kérdezte mosolyogva, miközben könnybe lábadt a szeme.

– Igen, jól van – értett egyet Armandina. Aztán észrevette, hogy Marta megérintette a csuklóját. – Szerencsés volt, nem kellett neki sok idő.

Marta nem tudta tovább visszatartani a könnyeit. – Bocsáss meg nekem! – ismételte.

Armandina leszállt a kocsiról. – Gyere ide! – mondta neki széttárt karokkal. Átölelte a vállát, és magához húzta. Lassan ringatta, mintha elaltatni készülne. – Mindig attól féltél, hogy valaki bántani akar – súgta meleg hangon, ahogy akármelyik anya tette volna. – Mert sokat bántottak – tette hozzá minden hév nélkül. – Csak Melo tudott megnyugtatni.

Marta egy kicsit a karjában maradt. Aztán kiszabadította magát, és a lovakhoz ment.

Melo éppen egy csikót csutakolt. Úgy látszott, éppen csak ránéz a lányra, de nem sokkal utána megkérdezte: – Miért sírtál?

– Nem sírtam.

– Akkor harmat van az arcodon.

Marta nevetésben tört ki.

– Mit nevetsz?

– Hogy egy öreg majom vagy, azon nevetek.

– Micsoda felfedezés, hogy majom vagyok – mosolygott a férfi.

Csend lett. A maguk sajátos csendje. Az a fajta csend, amely már több mint tíz éve egyesítette őket. Csak a kefe hangja a ló szőrén, amely egyre fényesebb lett.

– Nem szeretek a céllövölde bódéjában ácsorogni – szólalt meg aztán Marta.

– És mit szeretnél csinálni?

– Nem tudom.

– Mit akarsz tőlem? Én aztán nem tudom neked megmondani, mit szeretsz.

A lány lesütötte a szemét. Haragosan.

– Tudod, hogy kezdenek úgy nevezni, a Lógó Orrú? Nem valami hízelgő becenév.

– Történt… valami – mondta Marta halkan. Azt akarta volna mondani, hogy már nem tudja, ki ő. És hogy azt sem tudja, ki szeretne lenni.

– Mi?

– A cirkusz… talán… – De túl nehéz szavak voltak. – Nem értem.

– Mit kellene érteni?

Marta vállat vont.

– Egy bosszantó kislány vagy, ez az igazság. A cirkusz egyszerű. Nem kell értened. Meg kell nézned, és látni fogod.

– Látni mit?

– A varázslatot. – Melo a két keze közé fogta az arcát. – A varázslatot!

Marta bizonytalanul méricskélte.

– Kislány – fújtatott Melo, és a kefét a sámlira tette. – Fésülködj meg, mosd meg az arcod, és vedd fel a legszebb ruhád! – mondta komoly hangon. – Ma este elviszlek a cirkuszba.

Amikor elérkezett az idő, Marta odament Melóhoz, de alig ismerte meg.

Az öreg gesztenyeszínű szövetöltönyt viselt, vékony világoskék csíkokkal. Az öltöny biztosan régi volt, mert a válla kicsit bő esésű volt, és a zakó ujjai kicsit hosszúak, mintha egy számmal nagyobb lenne. Pedig a kor volt az, amitől a férfi aszottá és alacsonyabbá vált.

Ennek ellenére Marta el tudta képzelni, milyen vonzó lehetett fiatalon. Akkor látta először megfésülködve, hátrasimított, brillantintól csillogó hajjal. És szépen megborotválkozott. A keze – akkor először, amióta ismerte – tiszta volt, a körme alatt nem volt sem ürülék, sem föld.

Tátott szájjal bámulta, amíg a férfi oda nem lépett hozzá szalaggal a kezében. Vörös szalaggal, amely úgy fénylett, mint a selyem.

– Fordulj meg! – mondta neki. A hajába kötötte. Elégedetten nézte. – Úgy. Most már mehetünk a cirkuszba. – Rákacsintott, és hozzáfűzte: – Mint két hétköznapi ember.

Ahogy sétáltak, Marta késztetést érzett, hogy megfogja a kezét. De kényelmetlenül érezte magát. Közöttük nem így működtek a dolgok. Mindenki a maga helyén, ez volt a szabály. És ez megnyugtató volt.

– Tudod, hogy értem azt, hogy „két hétköznapi ember”? – kérdezte az öreg, miközben beálltak a nézők hosszú sorába, akik Riminiből érkeztek, hogy megnézzék az előadást. – Hogy úgy kell nézned azt, ami történik, mintha először tennéd. Mintha nem tudnád az előadóművészek nevét, hogy mit csinálnak este, vagy milyen a hangjuk. – Gyengéden meghúzta a haját. – Érted?

Marta bólintott. De arra gondolt, hogy ennek nincs értelme. Egy kisfiú a sorban megkérdezte az anyukájától: – Vannak oroszlánok?

– Nem tudom, kincsem.

– És elefántok?

Az anyuka vállat vont, majd a tekintete találkozott Melóéval. – Tudja esetleg, hogy vannak-e oroszlánok és elefántok?

– Nem, nem tudom. Sajnálom – felelte a férfi. – Most először megyünk cirkuszba. – Martához fordult. – Igaz?

Marta bólintott, de még mindig nem értette. Miféle játék ez?

Amikor a pénztároshoz értek – akiről Marta jól tudta, hogy Albertónak hívják –, az öreg, öltönyös lovász két bankjegyet nyomott a lány kezébe. – Fizess te! Egy teljes árú és egy kedvezményes.

Ez vicc. Nekik nem kell jegyet venniük ahhoz, hogy bemenjenek. Marta már-már bosszankodni kezdett. De azért elvette a pénzt, és halkan így szólt a jegyárusnak: – Egy teljes áru és egy kedvezményes.

Alberto letépett egy jegyet a világoskék, egyet pedig a sárga tömbből. Elvette a bankjegyeket, és odaadta neki a három visszajáró pénzérmét. – Jó szórakozást! – mondta kedvesen.

„Micsoda őrültség!” – gondolta Marta.

A bejáratnál Melo azt mondta neki, adja oda a jegyeket Ginónak, akinek be kellett szakítania őket.

Gino, mintha nem is ismerné őket, elvette a jegyeket, és a szelvényeket egy dobozba tette, amelyen volt egy nyílás, egyfajta perselyként.

Marta tudta, hogy az előadás után Ascanio megszámolja a jegyeket, szétosztja őket kékekre és sárgákra, és ellenőrzi, hogy a pénz megegyezik-e a számolása eredményével. De Melo azt mondta neki, tegyen úgy, mintha mit sem tudna, és igyekezett nem gondolni rá. De nehéz volt.

„Ez igazán ostoba dolog.”

A sátorban voltak. És Marta látta, hogy Melo megáll, a tekintete körbejár. Látta, hogy a homokos porondot figyeli meg a körbefutó kék fakorlátot, amely a nézőket védte. És a dupla, kárminpiros, lüsztercsillagos függönyt, ahonnan a művészek fognak belépni. A színpadot és a tartórudakat, amelyek a fehér-piros csíkos viaszosvászon szerkezetet tartották.

Melo a lány felé fordult. – Szép, mi? – Ráncos arcára őszinte öröm kifejezése ült.

Marta kellemetlenül érezte magát. Ezerszer látta. Aznap este sem volt benne semmi különleges.

– Üresen is varázslatos hely, igaz? – makacskodott Melo.

A lány a nyelvébe harapott, nehogy kimondja, milyen hülyeség ez az egész.

Akkor az öreg kézen fogta, és a helyükre vezette, a lépcsősor első sorának közepére.

Leültek. Melo intett a férfinak, aki nyalókát árult. Marta tudta, hogy Leliónak hívják, és hogy a szép Armandina ágyába szokott bújni, meg hogy gyakran felönt a garatra.

– Nyalókát óhajt a kicsikének, uram? – kérdezte Lelio, mintha két akármilyen néző lettek volna.

Marta rájött, hogy Melo mindent elrendezett a legapróbb részletekig. Azt hajtogatta magában, hogy micsoda hülyeség ez az egész előadás. Már-már haragra lobbant miatta. De a szeme könnybe lábadt. Ám ettől csak még inkább bosszús lett, és még kellemetlenebbül érezte magát. Melo át akarja ejteni? Mi ez a hülyeség a varázslattal?

Egy pillanattal később a sárga csillagos, vörös függöny szétnyílt, és megjelent Ascanio frakkban, bőrönddel a kezében.

– Isten hozta Önöket, hölgyeim és uraim! És Isten hozott benneteket, gyerekek! Kezdődjék az előadás! Fognak nevetni, remegni, csodálkozni…

„És reméljük… tapsolni” – fejezte be Marta gondolatban.

– És reméljük… tapsolni – mondta valóban Ascanio. – Ebben a világban minden megtörténhet! – folytatta. – Itt az akrobaták úgy repülnek, mint a paradicsom madarai. Itt a lovasok mintha tollpihék lennének a paripáik nyergében. És minden ugrással a halált kockáztatják. Ahogy a késdobáló segítője is… elég, hogy megremegjen a kéz, és a szegény lánynak annyi.

A közönség zajongott, fellelkesült az ígéretektől.

És Marta látta, hogy Melo vallásos csendben, tágra nyílt szemmel hallgatja.

– A sátor alatt elfelejthetik a gravitáció törvényét – folytatta Ascanio –, és a fizikai minden ismert törvényét. – A földre fektette a bőröndjét, és felpattintotta a két oldalsó zárat. – Ez… olyan hely, ahol rendkívüli dolgok történnek meg! – Kinyitotta a bőröndöt, felemelte a fedelét, amely egyfajta paravánná változott a közönség számára.

„Ding!” – gondolta Marta, a rugó hangját utánozva.

És abban a szent pillanatban egy rugós bábu ugrott a magasba.

A közönség kicsit felbolydult. Apró, szerény meglepetés. Megnyugodtak, és újra hátradőltek. Ez a rugós bábu nem volt valami nagy varázslat.

Ám ekkor a báb mentén egy hatalmas óriáskígyó kezdett tekergőzni.

– Ó, Istenem! – kiáltott egy nő.

„Bongónak hívják” – akarta volna mondani Marta.

És újra mindenki kihúzta magát a székén.

– Hát te mit keresel itt? – tettette Ascanio a csodálkozást. A fejénél fogva megragadta az óriáskígyót, és felemelte. Majdnem kétméteres állat volt. – Hányszor mondjam el neked, hogy ne mássz bele a bőröndömbe? – szidta meg. – Eredj innen! – Úgy tekerte össze a kígyót, ahogy egy nagy kötéllel tette volna, és a közönség felé hajította.

Az emberek az első sorokban kiabáltak. Akiket célba vett, hirtelen felpattantak. Ám mielőtt a kígyó rájuk zuhant volna, a fakorlát mögül egy bohóc, akit addig senki nem vett észre, röptében elkapta.

– Tartsd távol ezt az állatot a bőröndömtől! – ordította Ascanio.

Marta tudta, hogy több tucatszor elpróbált trükk volt. És természetesen Melo is tudta. Mégis, amikor a kígyó a levegőbe lendült, a férfi megszorította a lány alkarját, mintha tényleg megijedt volna.

– Ez nevetséges! – fakadt ki.

– Csend legyen! – szidta meg az öreg, és nem engedte, hogy elterelje a figyelmét az előadásról.

„Nevetséges!” – ismételte Marta magában.

– Ne haragudjon, mindig megszökik – mondta a bohóc. És már indulni készült, amikor a kígyó a lábai közé csúszott, mire a bohóc megbotlott.

Az emberek féktelen nevetésben törtek ki, főleg a gyerekek. Még Melo is mellette.

És akkor, bár ismerte a műsorszámot, még Martának is mosolyoghatnékja támadt, hiába nem akarta.

Amikor a bohóc eltűnt, Ascanio széttárta a karját, majd így szólt: – Élvezzék hát az előadást! – Azzal megpróbálta lecsukni a bőröndjét, de bármennyire is próbálta, nem sikerült.

– Elég! Torkig vagyok vele, hogy itt kell kucorognom! – hallatszott ekkor egy női hang.

„Françoise” – gondolta Marta.

És a bőröndből egy pillanat múlva pikkelyes jelmezes nő bújt elő, mintha kígyó lett volna. Magasabb volt, mint Ascanio, és elképzelhetetlen volt, hogy került oda.

A közönség harmadszor lepődött meg, és viharos tapsban tört ki. Melo is tapsolt, úgy csapta össze kérges kezeit, mint egy kisgyerek. A szeme ragyogott. És akkor Marta csatlakozott az ovációhoz.

– Én vagyok torkig veled! – mondta Ascanio. – A közönség azért jött, hogy megnézze az előadást, nem pedig ilyen ostobaságokért!

Majd erővel lefelé tolta a nőt, és egy szempillantás alatt a bőröndbe gyömöszölte, miközben Françoise ellenkezést színlelt. Ascanio lecsukta a fedelet, és a bőröndre ült, miközben a kígyónő fojtott tiltakozása hallatszott, és lepattintotta a zárakat. Mélyen meghajolt a közönség felé, majd így szólt: – Bocsánatukért esedezem a kellemetlen közjáték miatt, és biztosítom önöket, hogy innentől kezdve minden simán fog menni.

Megragadta a bőröndöt, és a csillagos függöny felé indult. A kígyónő rugdalózott, ököllel ütötte a bőröndöt, és káromkodott.

Az emberek nevettek és tapsoltak. Melo még fel is állt.

Marta végigmérte. Ha az ember így elnézte, úgy látszott, igazán jól szórakozik. Úgy látszott, épp úgy magával ragadja a műsor, mint egy kisfiút. Színjáték, rendben. De hogy tudja ilyen jól előadni?

Amikor az egyik akrobata az egyik kezével elvétette a kapaszkodót, miközben több mint tíz méteres magasságban repült, és az a veszély fenyegetett, hogy a földre zuhan, ám a társa az utolsó pillanatban elkapta, az emberek ijedten felkiáltottak. És Melo is azt dünnyögte: „Ó, Istenem, ne!”

Marta tudta, hogy ez is a műsorszám része. Gondosan begyakorolták. Mégis, ha valami balul sülne el, az akrobata biztosan meghalna.

Meglepődve érezte, ahogy neki is nagyot dobban a szíve.

– Miért csinálják ezt? – kérdezte halkan Melót.

Melo csodálkozva nézett rá, mintha valami ostobaságot kérdezett volna. – Mert akrobaták. Nem tudnak mást tenni. Tudod, kik az akrobaták? Olyan teremtmények, akiknek előző életükben szárnyuk volt.

Ekkor történt, hogy Melo szemén keresztül Marta megértette azt, amit addig soha nem értett a cirkuszban. Az akrobaták angyalok. Françoise kígyó. A tűznyelő sárkány. És mindegyik nosztalgiát érez az előző élete után.

– Te így láttad a cirkuszt először? – kérdezte tőle.

Melo rámosolygott, ráncos arca kisimult, és az öregember szemében egy kisfiú tekintete tükröződött. – Azóta is így látom – felelte. Aztán a porond felé nézett, mert a lovas szám következett, amely Sirenóé, Ascanio unokájáé volt, akiért a cirkusz minden nője bolondult.

Marta úgy érezte, beszippantotta ez a mesebeli hely. És egyetlen pillanatra sem Sirenót látta. Hanem a fiatal Melót, fehér kosztümben, ezüstös kabátban, amely csak úgy verdesett a szeretett lovai nyergében. Mintha egyetlen állat lennének. Egy kicsit ló, egy kicsit ember.

– És te ki voltál előző életedben? – kérdezte tőle álmodozva, és arra gondolt, hogy bele tudott volna szeretni. – Kentaur?

Melo mosolygott. És hályogtól fátyolos szemébe kiült mindaz a nosztalgia, amit Marta érteni kezdett.

– Szép voltál, igaz? – kérdezte tőle.

Melo nem felelt.

Akkor Marta is mosolygott. És rájött, hogy egészen addig vak volt. A fejét lágyan a férfi vállára hajtotta.

Melo lerázta. – Fejezd be! – mondta neki a maga szokott nyerseségével. – Nekem te olyan vagy, mint egy csikó, ne feledd!

Marta meg sem hallotta. – A csikók a válladra hajtják a fejüket, láttam.

– Elviselhetetlen vagy – dohogott Melo.

Marta tovább mosolygott, miközben elárasztotta a gyengédség. És nem érezte zavarban magát a bensőséges érintés miatt, még ha ez nem is szerepelt a szabályaik között.

Aztán hagyta, hogy a sátor minden fénye apró nappá változzon, a művészek pedig lehetetlen mitológiai lényekké, és elképzelte, hogy az állatok tudnak beszélni. Még erősebben szorította Melót, mert soha senki nem tett érte ilyesmit. És ez volt a legkülönlegesebb dolog az egész rendkívüli estében, amelyet átélt.

– Köszönöm – mondta neki. És nem a cirkuszról beszélt. Hanem a férfiról. És magáról.

Mégis egyfajta bánat szólt halkan belőle. Mert a lány, mindenki mással ellentétben nem tudta, ki volt előző életében. Nem volt sem kígyó, sem ló, sem sárkány, nem volt szárnya. Most, hogy megértette a cirkusz varázslatát, semmi nem volt, amitől a varázslat részének érezte volna magát. A család részének.

Eközben a Callari cirkusz kis zenekara ráhangolt a zenére, amely az utolsó műsorszámot vezette be. Marta figyelmét viszont elterelte ez az ellentétes érzés, amely elfogta: hogy érti a cirkuszt, nem jelenti azt, hogy a része lenne. És ezzel a kis rossz érzéssel felkészült, hogy megnézze, ahogy színre lép a bohócok megveszekedett bandája, akik a kiabálásukkal, nevetésükkel és tréfáikkal lezárják a vidám estét.

Ám a kiabálás, amit Marta a függöny mögül várt felcsendülni, a háta mögül érkezett, hirtelen, meglepetésként. „Műsort változtattak” – gondolta egy röpke pillanatig, ám még miközben a lépcső felé fordult, rájött, hogy valami nincs rendjén. Nem vidám kiáltások voltak. Nem nevetés és tréfa.

Ellenkezőleg, szenvedélyes kiabálás hallatszott.

És íme, egy tucat fiatal bukkant fel, a derekukra tekert háromszínű zászlóval, és azt kiabálták: „Éljen Olaszország! Szabad Róma! Rómát fővárosnak!” Aztán, mint a megszállottak, röplapokat szórtak a levegőbe, és éppen azelőtt fogták menekülőre, hogy a csendőrök, akik szolgálatban voltak az előadáson, meg tudták volna állítani őket. „Szabad Róma! Rómát fővárosnak!” – visszhangzott a sátron kívül is.

– Mit jelent az, hogy szabad Róma? – kérdezte Marta, akit meglepett a váratlan műsorszám.

– Hogy Róma a pápa uralma alatt áll, és az olaszok azt akarják, hogy az övék legyen – felelte Melo.

– Te ezt akarod?

– Én aztán fütyülök rá – felelte Melo.

De Marta mintha fényt látott volna a szemében. És ahogy visszagondolt a fiatalokra, akik betörtek, rájött, hogy az ő szemük is csillogott. Sőt, perzselt. És akkor, bár nem tudott olvasni, felvett egy röplapot.

Miközben az emberek hazafelé tartottak, elköszönt Melótól. Megrendítette ez a sokféle érzés, és lement a tengerpartra. Szüksége volt rá, hogy egyedül legyen. Szüksége volt rá, hogy kimásszon a bizonytalanságból, amelyben élt. Eljött az ideje, hogy megpróbálja felfedezni, mi is az ő igazi élete.

Lehúzta a cipőjét, és a lábát a nedves, hideg homokba dugta. Az égen a félhold éppen csak színezte a kis hullámokat, amelyek habosan a partra omlottak. Marta sokáig nézte őket, megbabonázva. Mintha ezek a hullámok az elmúlt élete utolsó foltjait is lemosnák. A vízhez sétált. A homok ott sötétebb volt, keményebb. Lehajolt, és rajzolgatott bele. Nem tudott írni, de elképzelte, hogy ezek a jelek valamilyen nevet formálnak. Úgysem tudja az igazi nevét.

Aztán egy lépést hátrált. A sós víz elérte, beborította az írást, és amikor visszahúzódott, nyoma sem maradt. Marta újra odalépett a vízhez, és várta a következő hullámot. A jéghideg víz a lábát mosta, egészen a bokájáig felkapaszkodott.

Nem tudta, ki ő. De azt tudta, honnan kell kezdenie.

– Megkeresztellek, Marta – mondta ekkor ünnepélyesen.

A víz visszahúzódott, majd visszatért.

– És az apádra bízlak, Melóra, a lovászra.

És szinte öntudatlanul megszorította a röplapot.

– Szabad Róma… – suttogta.

És nem érdekelte, hogy nem érti. Nem tudott olvasni, de azt tudta, hogy ez a papírlap egy eszme. És elképzelte, hogy ezek a fiatalok olyanok egymásnak, mint egy család.

7.

1870. március

Olasz Királyság (Nibbia, Novara megye)

A csodálatos villában, amely az otthona lett, egyáltalán nem olyan volt az élet, mint ahogy azt Pietro elképzelte.

– Okos vagy, kiscsikó – jelentette ki a grófnő első reggel a magánszalonja fakó rózsaszín bársonykárpitos karosszékében ülve.

Pietro előtte állt. Nem ajánlották fel neki, hogy leüljön.

– Ezért bízom benne, hogy megérted, amit mondani fogok – folytatta a grófnő, miután némán végigmérte. – Két tanácsot adok neked. Igyekezz gyorsan tanulni! És nem átlépni a határt. Soha. – Éppen csak megmozdította a hosszú, fehér ujjait a karfán. – És tudod, miért? Mert megvan az a hátrányod, hogy újra 19/03 legyen belőled.

Pietrót a fenyegetés úgy mellbe vágta, mint az erős, jeges szél, amely egy pillanat alatt letépi az éppen megszületett pillangók szárnyát. És úgy érezte, elakad a lélegzete.

– Mindenekelőtt pedig azt javaslom – folytatta a grófnő, és elégedetten nézte a fiú sötétkék matrózruháját –, hogy ne ismétlődjék meg a mai féktelenséged. Anita harapásnyomot visel a karján.

– Le akarta húzni az alsónadrágomat! – kiáltott fel Pietro.

– És akkor? Mi ebben a furcsa? – kérdezte a grófnő.

– Egy nő!

– És akkor? – szótagolta a grófnő, nem zavartatta magát.

– Nem hagyom, hogy egy nő lássa a fütyimet! – felelte a fiú elvörösödött arccal, és a homlokán összekócolódott a tincs, ahogy megrázta a fejét.

A grófnő elmosolyodott, ekkor először, amióta a szalonban voltak. – Biztosíthatlak, hogy ha nagyobb leszel, visszavonod ezt a kijelentésedet, kiscsikó… De ha nem akarsz barlanglakóként viselkedni, légy nyugodt, Anitát a legkevésbé sem érdekli a becses fütyid.

– Ő akkor is egy nő!

– Nem, te ostoba! – A grófnő hangja keménnyé vált.

Ez az „ostoba” úgy arcon vágta Pietrót, mint a borotva, bár mondtak neki sokkal rosszabbat is, mégis jobban fájt bármilyen korbácsütésnél, amit a múltban kapott.

– Ő szolgáló – mondta a grófnő. – A pontosság kedvéért: a nevelőnőd. Habozás nélkül puszta kézzel kitörölné a fenekedet.

– Miért? – kérdezte Pietro lesújtva.

– Egyszerűen azért, mert ez a kötelessége.

A grófnő megfejthetetlen álarcot öltött.

Pietro a puha szőnyegre szegezte a tekintetét.

– Nézz rám! – parancsolta.

A fiú nagy nehezen felemelte a fejét. Érezte, hogy ez az asszony egyetlen ujjal ketté tudná törni. És félt tőle.

– A te kötelességed viszont az – folytatta a grófnő –, hogy felnőj a feladathoz, amelyre kiválasztottalak. Vagyis, hogy méltó légy a vezetéknévre, amelyet viselni fogsz. – Az ibolyakék szempár erőt és elszántságot fejezett ki. – Világos voltam?

Pietro nyelt egyet, félt és küzdött, hogy ne süsse le újra a szemét. – Igen, grófnő.

Semmi sem olyan volt, mint ahogy elképzelte. Az ember nem válik csak úgy, egy csettintéssel egy család részévé. Főleg, ha nem is ismeri a „család” szó jelentését.

– Nagyon jó. Most pedig menj az istállóba! Kérd meg Paridét, hogy mutassa meg a méretben neked való lovakat! Válassz egyet! A tied lesz. Idomítsd be úgy, hogy akár a pokolba is kövessen! – A grófnő kicsit elmosolyodott. Azt szerette volna neki mondani, hogy pontosan ezt fogja tenni ő is vele. De hallgatott.

Pietro megdermedt. Úgy félt tőle, mint soha egyetlen nevelőtől vagy korbácstól sem. Mégis volt benne valami – nem tudta volna megmondani, micsoda –, ami tetszett neki. Mintha sikerülne ráéreznie valami puhára e mögött a bevehetetlen páncél mögött. És ez olyan képtelen érzés volt.

– Elbambultál? – kérdezte a grófnő. – Menj!

Pietro, mintha álomból ébredne, az ajtó felé indult.

– Még egy dolog…

A fiú megfordult, és ránézett. Abban a pillanatban ráébredt, hogy egy gyengéd szóban reménykedik, a szeretet aprócska jelében.

– Tudom, hogy érzed magad – mondta a nő halkan.

Pietro elhagyta a szobát, lement a márványlépcsőn, amelyet puha szőnyeg borított, és a bejárati ajtó felé indult. A főkomornyik tiszteletteljes főhajtással köszöntötte, és kinyitotta neki az ajtót.

Ez az ajtó egy új világra nyílt. Elképzelhetetlenre. Határok nélkülire. Ahogy kilépett rajta, Pietro rájött, hogy a grófnő nagyon nagy árat kér ezért. Azt, hogy ne legyen önmaga. Hogy valaki mássá váljon. És akkor eltűnődött: vajon sikerülni fog-e? Pánikot érzett, amitől a torkán akadt a levegő. Attól félt, hogy kudarcot vall. És ez a rettegés mélyen belefészkelte magát, megtelepedett, mint egy kígyó, és a lelkét mérgezte.

A grófnő azt mondta neki, tudja, hogy érzi magát. De ez lehetetlen. Lehetetlen, hogy ismerje ezt a kellemetlen érzést, azt, hogy úgy érzi, nem jó helyen van. Az asszony gazdagnak, nemesnek született. Nem kellett valaki mássá válnia. A szép szavai üresek.

Anita, a nevelőnő, sovány, göcsörtös, mint egy faág, aznap reggel, miután megmosdatta – mert az urak, magyarázta neki, alaposabban mosdanak a szegényeknél – és felöltöztette, mintha kisfiú lenne, és úgy gondolta, hogy a fiú nem hallja, azt dünnyögte egy másik szolgálónak: „Mi jutott ezeknek az eszébe?” A fejét rázta. „A sziklából nem lehet vizet fakasztani. És nem lehet urat faragni olyasvalakiből, akit a keréken hagytak. Biztosan egy utcalány meg egy részeges alak fia. Romlott a vére. Lehet, hogy az anyja szifiliszes volt. De hát… ki érti az urakat?”

Ez az utolsó kenet úgy nehezedett rá, mint az ólommal teli bőrönd, így jelent meg Pietro a grófnő előtt. Már legyőzötten.

„Igazuk van – gondolta. – Nem fog sikerülni.”

Amikor az istállóba lépett, Paride felé indult.

– Nagyon elegáns ma, úrfi – mondta a kocsis.

Pietro mintha meg sem hallotta volna. – A grófnő azt mondta, hogy lesz egy lovam.

– Igen. Már vártam – mosolygott vidáman Paride.

Az egyik csődör felnyerített, és kimutatta hosszú, sárga fogait.

– Harapnak? – kérdezte Pietro, mert hirtelen megijedt a gondolattól, hogy személyesen is kapcsolatba kerüljön velük.

– Ritkán – felelte a kocsis. – De néha igen. Van itt a villában egy sebhelyes szolgáló. A harapástól a fél arca odalett.

Pietro hátrált, és a ló mögé állt.

Paride durván félrehúzta. – Elnézést, úrfi, de a valódi veszély a patája. A ló egyetlen rúgással megölheti. És sajnos az állatok kiszagolják a félelmet.

– Talán… nem érdekelnek a lovak – mondta halkan Pietro.

– A grófnő ezt soha nem fogja megengedni önnek – nevetett Paride. – Kivételes amazon. Jobban lovagol, mint egy férfi. Jobb tanár lesz, mint én. – Komoly arcot öltött, és felfújta a mellkasát. – És ezt olyan valaki mondja, aki mindent tud a lovakról. – Megfeszítette a vállát. – De a grófnő… mintha beszélné a nyelvüket.

– Akkor legalább nyugodt lovat adj! – mondta Pietro aggodalmasan.

– Vagyis olyat, ami egyáltalán nem hasonlít önre? – tréfálkozott Paride. Aztán egy tarka lóhoz vezette, amely már fel volt nyergelve. – Lapót készítettem elő. Értelmes fajta.

Pietro újra érezte, hogy a félelem nem hagyta el, sőt, a szívét szorongatja. – Ha nem tanulok meg lovagolni, a grófnő visszaküld az intézetbe?

– Megtanul lovagolni. – Paride gyengéden mosolygott.

Pietro végigmérte. – Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Adjon bele mindent, úrfi, és minden rendben lesz.

Pietro szétnézett. Még az istálló is szebb volt, mint az árvaház.

– Nem akarok visszamenni az árvaházba… – dünnyögte.

Aztán felült Lapo nyergébe.

Közben a grófnő az ablakból figyelte Pietrót, aki olyan mereven ült a nyeregben, mintha karót nyelt volna, Paride pedig lépésben vezette. Egy olyan tapasztalt lovasnak, mint amilyen ő volt, rögtön világossá vált, hogy ez a sovány és magas fiú soha nem lesz jó lovas. Ez olyasmi, ami az embernek a vérében van. De vannak más erényei. És pontosan azok miatt választotta. A fény a szemében arról árulkodott, hogy nem hagyta, hogy a balsors meghajlítsa, mint az összes többi árvát, akit előtte látott. Meg aztán Pietro egy kislányra emlékeztette sok évvel korábbról…

Mosolygott, és ellépett az ablaktól, hogy a férjéhez menjen a dolgozószobába.

Minghetti miniszter látogatása óta bezárkózott. Mint egy sündisznó. A grófnőnek most először nem sikerült keresztülhatolni a páncélján. És ez nem volt jó jel.

Iratok fölé hajolva talált rá. Tudta, mik azok. A távollétében tanulmányozta őket. Az összes birtokuk adásvételi okmánya. Mellettük ceruzával minden tétel értékének megközelítő becslése szerepelt. Aztán egy másik lapon tintával sorakozott ez a sok szám hosszú oszlopban, amelynek az aljára Ippolito vízszintes vonalat húzott. Aránytalanul nagy számot írt alá. Milliókat. Egy vagyont. És a grófnő elcsodálkozott ekkora vagyon láttán. Mintha csak abban a pillanatban vette volna tudomásul, milyen végtelen.

Ippolitóé nem nemesek gazdagsága volt. Két paraszt alapozta meg a verítékével, a nagyszülei. Akik okosabbak voltak, mint a többiek. Talán szerencsésebbek is. De biztosan könnyelműbbek. A grófnő nem ismerte részletesen az összes ügyletet, de azt tudta, hogy míg az elsők jelzálog gyümölcsei voltak, amelyet arra a kevésre vettek fel, amijük volt, meg fogadásoké a következő évi termésre, a következő vásárlásokat némi homály fedte. Túl sok volt, és mind egyszerre. A nagyapa bizonyára valakinek az anyagi nehézségeit használta ki. Lehet, hogy túlzott nyomással élt. Lehet, hogy a rizs árát befolyásolta: egyik évben leengedte, hogy a tönkremenetel szélére sodorja a többieket. Minden megtörténhetett. Az egyetlen dolog, amit a grófnő biztosan tudott, az a kezdet, mert azt a férje elmesélte neki. És ez a kezdet a nagyszülőknek öreg korukra ugyanolyan problémákat okozott, mint bárki másnak: ízületi bántalmakat, eltorzult csontokat a rizsföldek eliszaposodott vizétől, amelyben órákon át ácsorogtak, hogy a hátuk majd beszakadt, amíg napokon át hajlongtak. A gazdagság, amit megszereztek, nem védte meg őket.

Ippolito apját viszont igen, ő megmenekült az ízületi bántalmaktól. Földbirtokos volt. És megkétszerezte a vagyont, amit a nagyszülők a semmiből teremtettek. De ő is nagyon nagy árat fizetett szakadatlan munkájáért és fáradozásáért. Egy nap a szíve megadta magát. Az üzletemberek betegsége. És aztán minden az elővigyázatos Ippolitóra szállt. Akit nem abból a fából faragtak, mint a nagyapját és az apját.

Abban a pillanatban az iratok fölé hajolva észre sem vette a feleségét, amíg az meg nem szólalt.

– Miért nem fizeted a cselédeket? – Az asszony egyenesen a lényegre tért. – Nincs több pénzünk?

Ippolito összerezzent, annyira belemerült a komor gondolataiba. – De, van… – A kezével a levegőben hadonászott. – Lesz, vagyis… Kényes helyzettel kell szembenéznem…

– Van ennek valami köze Minghetti miniszterhez és az Olasz Királysághoz?

– Silvia… figyelj… – hebegett.

– Vagyis igen – zárta rövidre a grófnő a maga nyíltságával, mert nem szenvedhette a szószaporítást. – A te szeretett Olaszországod sarokba szorított.

Ippolito megrázta a fejét. Sóhajtott. – Silvia, tudod, hogy kész lettem volna harcolni, meghalni. Azt mondták, nincs szükségük egy… nos, nem vagyok katona, és… azt mondták, hogy… haszontalan katona lennék… viszont van más, amit megtehetek a hazáért… – Csillogó szemmel nézte a feleségét, de nem a meghatottság miatt. Szinte lázas volt. – Meg akartam valósítani a nagyapám és az apám álmát. Úgy nőttem fel, hogy folyton az egységes Olaszországról beszéltek, és én hozzá akartam járulni…

– És az egyetlen mód, hogy megtedd, nem az volt, hogy puskát tarts a kezedben, hanem hogy arannyal teli páncélszekrényt ajándékozz nekik, igaz? – A grófnő tekintete haraggal volt tele.

– Igen. Minghetti miniszter azt mondta, ez nem kevésbé nemes cselekedet...

– Mit tud az az ember a nemességről! – csattant fel a felesége. – Ő, aki katona volt, kihívta párbajra Rattazzit, azt a tökmagot, aki szemüveg nélkül nem lát tovább az orránál! Ráadásul ő választott fegyvert. Kardot! Hogy megalázza! Franciaországban megvetik!

– A franciáknak megvannak a maguk szabályai a párbajt illetően…

– Hagyjuk! Mit kért tőled Minghetti?

– Aláírtam egy szerződést… – Ippolito hangja gyenge volt, szinte csak lehelet. Papírokat nyújtott a feleségének.

A grófnő elvette, és figyelmesen tanulmányozta őket. – Harmadik cikkely, B bekezdés. Abban az esetben, ha a fizetés teljesítésének pillanatában alulírott Ippolito Odìn nem lenne fizetőképes, elfogadja, hogy átengedi őfelségének, Olaszország királyának, II. Savoyai Viktor Emánuelnek a földbirtokai akkora részét, amekkora ahhoz szükséges, hogy előteremtsék belőle azt az összeget, amelyet ezek eladásából megígért… – olvasta fagyos hangon. A szerződést letette az íróasztalra, a férjét fürkészte, aki olyan sápadt volt, mint a viasz. – Tessék, az életedet akartad adni Olaszországért, és Olaszország most elvette tőled. Minden birtokodat elveszik, igaz?

– Két átkozott év telt el… Minden készpénzünket olyan üzletbe fektettem, ami nem ment jól, és a termés…

– Vagyis tönkrementél – mondta a grófnő. Mert erre nem volt más szó.

– Tönkrementünk – visszhangozta Ippolito.

– Engem nem érdekel, nem aggaszt, Ippolito. – A hangja ellágyult. – Mondtam már neked, hogy nem a pénzedért mentem hozzád.

– De mihez kezdünk? – A férje fel volt dúlva. – Olyan akartam lenni, mint a nagyapám és az apám. Ők a semmiből építettek egy birodalmat, és én… én…

– Szerencsére nem vagy olyan, mint ők! – csattant fel a grófnő. – Ők a nehéz helyzetbe került embereket fojtogatták, hogy elérjék, amit akarnak. Te viszont mindig segítettél annak, akinek szüksége volt rá. Te jobb vagy náluk! – Átkarolta. – És én büszke vagyok rád!

– Silvia… – Ippolito szeme könnybe lábadt. – Te nem érted…

– Mit?

– Tönkrementünk! – kiáltott fel a férfi megtört hangon, és kibontakozott az ölelésből.

– És akkor?

Egy csapásra olyan lett, mint egy kisfiú. – És akkor… félek.

A grófnő ránézett, és azt látta, amit mindig is tudott. A férje jó ember. Kedves. Ezért ment hozzá. De gyenge.

– Minden rendben lesz – mondta neki gyengéden. Megszorította a kezét. Érezte, hogy hideg. – Megoldjuk. És én mindig melletted leszek.

Ippolito bólintott. De a szemében üresség ült. És az ürességen kívül csak félelem.

– Segítek neked – folytatta a grófnő. – Együtt sikerülni fog.

Ippolito mosolygott. De már nem volt ott. Újra bezárkózott a rémálmába. Lehajtotta a fejét, újra lapozgatni kezdte az iratokat, és számokat írogatott.

Silvia di Boccamara egy pillanatig még figyelte, aztán kiment. Nem vette észre, hogy a férje arcán végiggurul egy könnycsepp, és a papírlapra hullik, amely előtte hever, és vízzel keveri el a tintát a kudarcán, nagy foltot ejtve rajta. Feketét. Ahogyan fekete volt a jövőképe is.

Naplementekor a grófnő egyre jobban aggódott a férjéért. Mert nem tudta, hogyan segítsen neki. Mert érezte, hogy a férje engedi, hogy elsodorják, és nincs ereje ellenkezni. És visszautasítja, hogy rátámaszkodjon, aki minden erejével megtartaná. A mellkasában ezzel az aggodalommal talált rá Pietróra a konyhában, ahol az asztal gondosan meg volt terítve, hogy a fiú megtanulhassa a jó modort étkezés közben.

Pietro mereven ült.

A grófnő összecsapta a két kezét. – Tálalni! – parancsolta.

Az inas érkezett is a levesestállal. – Erőleves – jelentette.

A grófnő bólintott, de az esze továbbra is máshol járt, és az inas két merőkanállal mert a sèvres-i porceláncsészébe.

Pietro fogta az ezüstkanalat, amely olyan fényes volt, mint a tükör. Belemártotta a levesbe, majd az ajkához emelte. De az idegességtől remegett a keze. Egy kicsi a ruhájára löttyent, mielőtt a szájába tolta volna.

– Újra – mondta a grófnő.

Pietro érezte, hogy az összes szolgáló tekintete rá szegeződik. Tudta, hogy gyűlölik. És érezte a grófnő hangulatát. Újra a levesbe merítette a kanalat, és a keze újra remegni kezdett. A szeme könnybe lábadt. A kanál megállt a levegőben, aztán erővel a csészébe csapta, mire az kicsorbult.

– Nem megy! – fakadt ki a grófnő felé fordulva. – Önnek könnyű! Ön porcelánok között nőtt fel, én viszont árvaházban tetvek és korbácsok között! Fogalma sincs róla! Nem megy!

– Erőltesd meg magad! – mondta ridegen a grófnő.

– Erőlködöm!

– Akkor erőlködj még jobban! – Megfogta az állát, és felemelte a fejét, hogy a fiú kénytelen legyen ránézni. – Ne kapaszkodj szánalmas kifogásokba! Erősnek kell lenned, vagy visszamész a kudarcra ítélt többi árva közé! – Ő maga is meglepődött a saját erőszakosságán. Tudatára ébredt, hogy nem a fiú ellen irányul. Ezt a rossz érzést egész nap magával hurcolta. A sajnálat volt az, amiért a férje gyengesége ennyire nyilvánvalóvá vált. És a tehetetlenség, hogy nem tud mit tenni. De a harag már felülkerekedett rajta. Az inashoz fordult. – Szedd le az asztalt! Az úrfi mára befejezte az evést. – A szakácsnőhöz fordult, és hozzáfűzte: – Egyetlen sajtforgácsot sem adhatsz neki, vagy elbocsátalak. – Aztán dühödt léptekkel elhagyta a konyhát.