Előszó az egykötetes
kiadáshoz

„Mikor és hogy kezdtél el írni?”

Talán ezzel a kérdéssel találkozom a legtöbbször a mai napig. Bármilyen helyzetben, bármelyik felületemen ez az egyik leggyakoribb kérdés, nincs olyan alkalom, hogy ne kerülne szóba, legyen az személyes találkozás az olvasóimmal, vagy akár komment/üzenet a neten.

A „mikor és hogy kezdődött” minden alkalommal az egyik első felmerülő topik, én pedig mindig nagyon szívesen válaszolok, és mindig ugyanazt, hogy „18 évesen írtam az első regényemet, ami Remek! címmel jelent meg”. Az évek alatt ez a rövid válasz annyira berögzült, hogy szinte reflexből mondom, és ma már csak ritkán gondolok mögé, vagy elevenítem fel magamban azokat az időket, mert jobban szeretek előretekinteni, és a jövőbeli megjelenéseimmel foglalkozni a korábbiak helyett, azonban, amikor ismét van valami aktualitása egy régi könyvemnek, akkor rendszerint megállok egy pillanatra, és visszanézek. Ilyen szokott lenni egy megjelenés kerek évfordulója, vagy, mint most a Remek! és Ez is remek! esetében, egy új kiadás. Ilyenkor kicsit visszautazom az időben, vissza az IOV-okon, Bexiken, Szent Johannákon és a többi regényemen át oda, ahol ezek a könyveim még nem léteztek, mert még nem voltam író, sőt igazából azt sem tudtam, hogy valaha az leszek, mert azon a nyáron, amikor fogtam egy füzetet (tényleg egy spirálfüzet volt), és elkezdtem írni egy történetet, akkor semmi, de semmi célom nem volt vele, egyszerűen csak unatkoztam.

Visszatekintve az akkori énem nyilván nem tudta, hogy az a nyári nap tulajdonképpen megváltoztatja az egész életemet, és egyszer majd arra fogok visszautalni, mint sorsfordító pillanatomra. Á, ugyan! Ha visszagondolok, és látom magam azon a napon, akkor abban vagyok egyedül biztos, hogy akkor semmiben nem voltam biztos. Emlékszem, éppen a nagy „mi lesz most, vagy mi lesz egyáltalán?” időszakomat éltem, fogalmam sem volt, mit akarok, hogyan tovább, merre visz majd az utam. Tizennyolc voltam, egy fél tervem sem volt a jövőmet illetően, és mondanám, vagy bárcsak mondhatnám, hogy mindent megtettem, hogy megtaláljam az irányt, de annyira azért nem törtem magam, mert úgy rémlik, mindannak tudatában, hogy fogalmam sem volt, mihez kezdjek majd úgy általában magammal, azon a nyáron végig moziztam, tékába jártam, a Media Marktban válogattam a DVD-sorok között, vagy otthon néztem filmeket, egészen addig a pillanatig, amikor is elromlott a lejátszóm. Ezt akkor kisebb tragédiaként éltem meg, de ma már igazán hálás vagyok érte, mert így elkezdtem unatkozni, unalmamban pedig fogtam egy füzetet, és nekiálltam írni egy történetet. Semmi extra, egy nyárról szólt, egy baráti társaságról, és egy lányról, akit Lindának neveztem el (a nővérem miatt ez volt az első és egyetlen névötlet, ami eszembe jutott a szereplőnek, de a nevén kívül semmiben nem hasonlít rá, nem róla mintáztam).

Így kezdődött minden, és akkor, amikor az olvasói kérdésre válaszolok, akkor igazából arra a konkrét nyári napra gondolok 2003-ban, a könyv pedig, amit említek, ez volt. A Remek!.

Valahol még megvan a spirálfüzet, amibe írni kezdtem (a pontos dátumok is benne vannak, majd egyszer előkeresem és megnézem), aztán persze váltottam, amikor láttam, hogy ez sokkal terjedelmesebb dolog lesz egy füzetnél, úgyhogy számítógépen folytattam, és azon is fejeztem be. A második részt pedig már eleve azon kezdtem írni. Merthogy a Remek! befejezését követően szinte azonnal nekiláttam a folytatásnak, miközben elkezdtem kiadót keresni, hátha valakit érdekel, és megjelenteti a könyvemet. Ma már nehéz elképzelni, de ez még bőven azelőtt volt, hogy ez kikerülhető lépés lehetett volna. Időben bőven a vlogok, blogok, Facebook, közösségik, és minden ilyesmi előtt járunk, amikor még nagyon sok lépcsőfokot kellett megjárni ahhoz, hogy valaki érvényesülni tudjon, és baromi, de tényleg baromi nehéz volt bekerülni egy kiadóhoz. És akkor még csak az időpontkérésről beszélek, mert már azt sem volt könnyű szerezni. És ha sikerült is, az még mindig nem jelentett semmit, mert természetesen a személyes találkozást is követhette elutasítás. Volt is. Sokszor.

Azt szoktam mondani, hogy a Remek!-kel megjártam, amit meg kellett, nem egyik pillanatról a másikra sikerült, sőt. Volt, hogy egyszerűen csak nem válaszoltak, vagy éppen indoklás nélkül hajtottak el. Ez nagyon fájt, de közel sem annyira, mint amikor megindokolták.

Ma, a netes világban, amikor valamilyen szinten már mindenki immunis a negatív kommentekre, és csak legyint, hogy aha, jó, nehéz elképzelni azokat az időket, amikor megtisztelték az embert azzal, hogy behívták, és egy asztal másik oldaláról egyenesen a szemébe mondták, hogy ez bizony rossz. Én meg ott ültem, hogy jó, hát, azért köszönöm a… mindegy, köszönöm.

Mert volt ilyen szituáció. És volt rosszabb is. De volt kicsit jobb is. Ez azonban nem változtatott azon, hogy összességében a legtöbb helyen elutasítottak. Csak volt, ahol empatikusabban. Én pedig jártam a kiadókhoz, küldtem rendületlenül a kéziratot, várva egy (lehetőleg) pozitív válaszra.

Közben egyébként folyamatosan írtam, a két Remek! könyv után megállás nélkül gyűltek a kéziratok a fiókomban, van, ami azóta is ott van, de van, ami megjelent időközben, és ismerhetik az olvasók (ilyen a Közhelyek, vagy éppen a Random). Időközben pedig a Remek! mégis talált magának egy kis kiadót, és (ha jól emlékszem, de dátumokban nem vagyok annyira jó) másfél évvel azután, hogy elkezdtem a füzetbe írni a történetet, 2005 kora tavaszán megjelent a könyv. Amikor is… az égvilágon semmi nem történt. Bekerült a könyvesboltokba a több ezer könyv közé, ott volt fizikai valójában, rajta volt a nevem, benne volt a történetem, de… Ennyi. Nem igazán ért el senkihez, még én is nehezen találtam meg, és sikerlista közelében is csak akkor volt, amikor a nővéremmel feltettük az első helyre. Ezt tényleg megcsináltuk. Persze az eladók valószínűleg pillanatokkal később rájöttek, hogy nem oda való, és visszatették a helyére. Egyébként igazuk volt, tényleg nem volt odavaló, ezt mai fejjel, ennyi könyvvel a hátam mögött pontosan tudom, de akkor poén volt úgy csinálni, mintha, és eljátszani a gondolattal, hogy sikerkönyv. Akkor nem tudtam, vagy inkább úgy mondanám: elképzelhetetlennek tűnt, hogy évekkel később magától lesznek ott a megjelent regényeim, és nem kell titokban odarakni, amikor nem figyel a biztonsági őr.

Valószínűleg el sem hittem volna mindazt, ami később történt velem íróként. Mert akkor, ott, a Remek! könyvesboltokba kerülésekor a legtöbb dologról még mindig fogalmam sem volt, továbbra is útkeresésben voltam, továbbra sem nagyon láttam magam a jövőben, de már annyival beljebb voltam, mint korábban, hogy kirajzolódott, mit szeretnék csinálni. És bármennyire hihetetlen, ez még mindig nem a regényírás volt, annak ellenére, hogy megjelent az első könyvem, és egymás után fejeztem be a kéziratokat. Még akkor sem regényírónak láttam magam, éppen ezért elmentem forgatókönyvírást tanulni, hogy valóra váltsam az álmom, és filmes lehessek.

Nem tudom, hogy valaha összejött-e volna, tényleg passz, megtippelni sem merném, és tulajdonképpen nem is fontos, mert miközben a filmes szakmára készültem, és továbbra is egyik kéziratot írtam a másik után, az egyik érezhetően más lett, mint a többi. És nem csak azért, mert a korábbiak műfajával ellentétben ez ifjúsági regény volt. És nem is csak azért, mert sorozatnak terveztem. Hanem mert az már A Szent Johanna gimi volt. Onnantól kezdve pedig szó sem volt forgatókönyvírásról, vagy arról, hogy filmes leszek. A Szent Johannára a Remek!-kel és más kézirataimmal ellentétben az első próbálkozásra rábólintott az első kiadó, akit megkerestem vele (akkor az egyik legnagyobbnak számító ifjúsági kiadó volt az), és pillanatok alatt kiadták, ami után megjelenés megjelenést követett, én pedig végérvényesen megtaláltam az utam és helyem az ifjúsági regények világában. A történetem a legtöbb olvasómnak itt kezdődik, nekem azonban az SzJG mindig is csak a második legfontosabb pillanata lesz a karrieremnek. Az első számomra örökre az marad, amikor tizennyolc évesen egy tollal és egy füzettel leültem, és kitaláltam ezt a bolond társaságot és a kaotikus nyarukat. Akkor még nem tudtam, de igazából ott és akkor lettem író. A Remek!-kel.

A folyamatos új megjelenéseim miatt aztán a Remek! egy idő után abszolút háttérbe szorult, és nem is nagyon volt időm foglalkozni vele egészen 2018-ig, amikor is megjelentettem új kiadásban mindkét részt. 2005 helyett a közönség akkor, nagyjából tizenhárom évvel később ismerte meg a történetet. Akkor viszont kapott hideget-meleget. Jó, inkább hideget. És bár én nem olvasok könyves értékeléseket, azért természetesen eljutott hozzám, hogy ez lett a legmegosztóbb és legtöbbet bírált könyvem.

Ennek egyébként több oka van, azon túl, hogy vannak, akiknek egyszerűen csak nem tetszik.

A Remek! kritikáihoz és fogadtatásához az is sokat hozzátett, hogy:

1. a történet a kétezres évek elején, egy egészen más világban íródott és játszódik.

2. kategóriáját tekintve nem ifjúsági.

3. a borítója nem annyira tért el a többi könyvemtől, így megtévesztő lehetett azoknak az olvasóknak, akik ez alapján választottak.

Ezekre ráébredve aztán úgy döntöttem, hogy szeretném újra kiadni, ráadásul egyben a két részt, összerakva, hogy együtt legyenek, mert összetartoznak. A felsorolt három megállapításból pedig a borítóra odafigyelve olyat terveztünk, ami elkülönül a többi könyvemtől, látszik rajta, hogy kicsit más, plusz rákerült a tizenhatos korhatár, ami ennél a történetemnél indokolt. A másik két dolgot pedig hagytam, mert azzal nem lehet mit kezdeni.

Az első ugye az volt, hogy a történet a kétezres évek elején íródott, ami tényleg nagyon más világ volt. Ezzel rengetegen küzdenek visszamenőleg, én főként a filmesekről olvasom gyakran, hogy ennyi év távlatából exkuzálják magukat, amikor kérdőre vonják őket, hogy akkor valamit miért így vagy úgy írtak, egy karaktert miért ilyennek vagy olyannak ábrázoltak, miért ezek a szokásai, mit miért csinál. Sok akkori film és sorozat készítői magyarázkodnak, azzal érvelve, hogy „hát ilyen volt a világ, ilyenek voltak az emberek, akkor is, ha ez ma nem szimpi”. Én pedig ezt felismerve, és tanulva nagyon sok akkori film/sorozat esetéből, utólag átírhattam volna a Remek!-et, puhíthattam volna rajta, kihúzhattam volna a meredekebb dolgokat, vagy igazából megváltoztathattam volna benne bármit, hogy jobban illeszkedjen a mai korhoz, de nem tettem. Azért nem, mert akkor ez már nem az a történet lenne.

A második, ami miatt a Remek! sokat sérült értékelések szempontjából, az maga a műfaja. A történetet én a tőlem megszokott ifjúsági helyett a „coming of age” kategóriába sorolnám, ami eleve megosztó műfaj, mivel jellemzője, hogy a főszereplő keresi önmagát, az útját, miközben általában csak sodródik, és a sebeit nyalogatva hibáztat mindent és mindenkit. Ezekkel a karakterekkel nagyon sokan nem tudnak azonosulni, pont a múltkor futottam bele a műfajból az egyik kedvenc filmemmel kapcsolatos posztba, ami alatt millió kommentelő írta, hogy mennyire idegesíti a főszereplő. Kicsit meglepett a hevességük, de ez ilyen, rengetegen nem szimpatizálnak a „coming of age” főszereplőkkel, mert sajátosságuk, hogy nagyon okosnak hiszik magukat, nagyon tudnak mindent, nagyon tévedhetetlenek, és ha senki nem érti meg őket, az nyilván mindenki hibája, csak nem az övéké. Mármint ők azt hiszik. A Remek! ennek tökéletes példája, ennek megfelelően pedig kapta is a kritikákat a szereplők személyiségét illetően. Ez is olyan dolog, hogy átírhattam volna az új kiadás előtt, de akkor megint ott tartanék, hogy az már nem az a történet, amit én elsőre megírtam, és amit el szerettem volna mesélni. Így tehát minden maradt, nem változtattam meg semmit, abszolút vállalva, hogy ez is én vagyok, ez is az én könyvem, ráadásul a legelső könyvem, amit őszintén szeretek, a mai napig, minden hibájával együtt.

Hogy megérdemli-e a kritikákat és bírálatokat, azt nem tudom, ilyenkor mindig azzal vigasztalom magam (természetesen filmes példával, mi mással), hogy a Rotten Tomatoes-on bármelyik rendezőre, forgatókönyvíróra vagy akár színészre kattintva ott lesz a munkássága legmagasabb és legalacsonyabb értékelése is, egyazon oldalon, kíméletlenül bemutatva a mélységeket és magasságokat. Mert hát mindenkinek van legjobbja, és van legrosszabbja is, és bár én a sajátjaim közül nem a Remek!-et mondanám annak (tényleg nem), elfogadom, ha az olvasók többségének ez van a legutolsó helyen. Viszont nem mindenkinek. Például megjelenéseken és dedikálásokon mindig van egyfajta szó nélküli, csupán szemkontaktussal történő beszélgetésem azokkal az olvasókkal, akik megállva előttem a Remek!-et teszik le aláíratni bármelyik másik könyvem helyett. Ilyenkor én egy „Komolyan?” arckifejezéssel nézek rájuk, ők meg egy magabiztos „Igen, tényleg” pillantással válaszolnak. Nagyon örülök ezeknek az alkalmaknak, mert még ha az olvasóim, mondjuk 0,01 százalékáról mondható csak el, akkor is van, akiknek a Remek! a kedvence, a tizennyolc éves énemnek pedig, aki egy füzetbe kezdett írni, ez a 0,01 százalék is a mindent jelentené. Én pedig soha nem szeretném ezt elfelejteni, és mindig szem előtt fogom tartani.

Ezért is érkezik a Remek! új, összevont kiadása, egy (szerintem) sokkal jobban passzoló borítóval, olyannal, amilyennek a történetben játszódó kölcsönzőt elképzeltem. A szöveg pedig változatlanul van közölve, nem finomítottam rajta (akkor sem, ha néha tényleg nem ártott volna). Minden úgy van, ahogyan akkor, 2003-ban kitaláltam, abban a mára már talán túlidealizált világban, amikor is mindenem volt a DVD-gyűjteményem. Amikor esténként a barátaimmal megállapítottuk, hogy egyikünknek sincs épkézláb jövőképe, és eléggé elcseszettek vagyunk, viszont nem tudtuk, hogyan tehetnénk ez ellen. Meg lehet, hogy akkor, ott annyira nem is akartunk, csak szenvedtünk, és sajnáltuk magunkat. Ez az az időszakom volt, amikor egyáltalán semmi fogalmam nem volt arról, hogy mi lesz velem ősztől, vagy akár holnap. Amikor néha ki sem mozdultam otthonról, csak egymás után néztem a filmeket, belemenekülve mások által kitalált világokba. Amikor filmes díjról álmodoztam anélkül, hogy filmes lettem volna. Ez volt az én saját „coming of age” időszakom, ami ennyi év távlatából néha megmosolyogtat, ha például arra gondolok, hogy mennyire azt hittem, mindent is tudok, miközben mekkorákat tévedtem. Néha viszont összefacsarodik a szívem, ha mondjuk, eszembe jut, hogy a nagymamámnak a Remek! volt a kedvenc könyve tőlem, és milyen rég nem olvashatja már az új regényeimet. Bár van egy olyan érzésem, hogy neki még mindig ez lenne a legjobb, jöhetnék akármelyik másikkal. A legnagyobb Remek-rajongó volt.

Akárcsak a legtöbb barátom, bár ez talán inkább annak a kornak tudható be, amikor a Remek!-et írtam, és annak, hogy tudták, milyen voltam akkor.

Mert a Remek!-ben akaratlanul is benne van a 2000-es évek eleje, ahogyan benne vagyok én is. A filmmániámmal, az akkori céltalanságommal meg kilátástalanságommal, és hát… az akkori szokásaimmal is. (Tudom, tudom, sok a cigi, ezért kapott karikát is a borító, de ilyen volt, kérdezzetek meg bárkit 2003-ról. Ha nem ezt mondja, valószínűleg hazudik). Ott van ebben a könyvben minden, ami ma már nincs, egy olyan világ, amiről valószínűleg csak hisszük, hogy annyival jobb volt, mint most, mert amúgy biztosan nem, de ennyi év távlatából magától megszépült.

És, bár ezt végképp nem tudtam akkor, a Remek!-ben benne van az írói karrierem kezdete is, minden buktatóval és pofára eséssel, kudarccal és elutasítással, ami akkor nagyon rossz volt, de a mai napig hálás vagyok, amiért végül így alakult. Mert a Remek! utáni sikereim kezelésében mindig sokat segített, hogy nem elsőkönyvesként futottam be annak idején, és bármikor, amikor később nagy nyomás nehezedett rám, vagy összeroppantott volna az elvárások súlya, elég volt csak lehunynom a szemem, és visszagondolnom azokra a (mostanra már) komfortidőszakomnak számító évekre, amikor én még nem ifjúsági bestsellerszerző voltam, hanem egy lány rengeteg DVD-vel, nulla tervvel meg egy spirálfüzettel. És ha erre gondoltam, mindig segített.

1.

Aznap, amikor tollat és egy feltűnően vékony füzetet vettem a kezembe, volt vagy negyven fok. Minden ember a strandon izzadt, elmenekült a városból, esetleg valami egzotikus országban nyaralt. A szüleim is leléptek kb. reggel nyolckor. Azt mondták, nem bírják ezt a kánikulát, így víz mellett töltik a napot. A bátyám az új barátnőjét vitte el valami plázába, ahol kifogástalan a klímaberendezés, mert a lánynak ilyen hőségben lefolyik a sminkje. Én meg itthon maradtam egyedül, és úgy éreztem, eljött az én időm! Leültem, hogy elkezdjem írni a forgatókönyvemet. Persze akkor még nem sejtettem, hogy már megint nem lesz semmi a szuperprodukciómból, de tele energiával és lelkesedéssel nekivetettem magam a fehér papír teleírásának. Igen ám, csak minden gondolatom egyre távolabb vitt az eredeti ötlettől, és egy óra múlva még mindig üres lap volt előttem. Lelkesedtem volna én tovább is, csak hát nagyon melegem volt, ezért kibontottam egy jéghideg kólát és bekapcsoltam a tévét. Hamarosan rájöttem, hogy ma sem váltom meg a világot, bár majdnem mindennap ezzel a céllal ébredtem. Már bántam is egy picit, hogy nem tartottam anyuékkal: mégis kellemesebb lenne valahol úszkálni. Igen, bizonyára. De én nem is szeretem a strandokat, se a napot, se a nyarat, igazából ezért maradok mindig itthon. Képtelen vagyok felfogni, hogy mi a jó abban, ha rengeteg ember egy vízben van. Ilyenkor eszembe jutnak a kisgyerekek, akik olykor belepisilnek a vízbe. Hát igen. Ezért nem járok strandra. Mondjuk, a tengerpart vagy egy tó már kellemesebb, mint egy olyan kis medence tele emberrel, de mint említettem, nem szeretem a napsütést sem. Úgyhogy nekem ebben a nyár dologban semmi se jó, ráadásul ilyen melegben még írni sem lehet. Eszembe jutott már az is, hogy nem a meleg tehet arról, hogy nem tudok írni, hanem egyszerűen nincs se tehetségem, se fantáziám. Ah, ugyan, ezt a gondolatot gyorsan elhessegettem, mert vannak tények, és én állítom, hogy forgatókönyvírónak születtem. Jó, még egy sem készült el, igazából még egyet sem kezdtem el, de van egy csomó jó ötletem, amiért kapkodnának a filmesek. Na meg vannak a tények mellett álmok is, és lehet, hogy néha összekeverem a két fogalmat. Szerintem nincs abban semmi rossz, ha az ember álmodozik. Ez egyáltalán nem baj. A baj akkor kezdődik, ha az az ember tizenkilenc éves, lány, és a filmeken kívül az égvilágon semmi nem érdekli. A film a mindenem. Nyár elején elhatároztam, hogy a kezembe veszem az életemet, és keresek magamnak valami nyári munkát. Igen, így ébredtem, ezzel az elhatározással. Miközben reggeliztem, megemlítettem anyunak, aki rettentő furcsán nézett rám. Valahogy így zajlott ez a párbeszéd:

– Anyu, rengeteget gondolkodtam. Ma elmegyek, és keresek magamnak nyári munkát.

Anyu sokáig nézett, majd így szólt:

– Milyen munkát?

– Nem tudom – feleltem –, de ezentúl önálló leszek.

Ahogy ezt kimondtam, visszafojtott nevetést, amolyan sunyi kuncogást hallottam magam mögött. Természetesen Mike volt, a bátyám, aki, miután hátrafordultam, már bátran és jóízűen nevetett. Imádom a bátyámat, sőt az egész családomat fanatikusan szeretem, de jó testvérekhez híven mindig szívatjuk egymást.

– Hát te meg min röhögsz, hülyegyerek? – kérdeztem ingerülten.

– Mit csinálsz te? Önálló leszel?

Igazság szerint némi gúnyt véltem felfedezni a hangjában.

– Igen, az! Ma elmegyek, és keresek munkát. – Ezzel kihúztam magam, és elmentem készülődni.

Mike jó fej volt, bár néha az agyamra tudott menni. Nem, igazából nem néha, hanem szinte mindig. Neki mindig rengeteg barátja és haverja volt. Mindig felszedte a lány osztálytársaimat, aztán persze mindig nekem kellett kirúgnom őket, mert Mike soha nem tudott korrektül szakítani. Én meg a hülye kishúga voltam, akit senki nem vett észre. Aztán tizenhat éves korom körül egyszerre érdeklődni kezdtek utánam a haverjai, így azóta jó az összhang közöttünk. Kicsinek nem bírtam annyira, de szerintem kevés fiú-lány testvér jön ki egymással kis korában. Mondjuk, a mai napig a falra tudok mászni tőle meg a hülye stílusától. Ő számítógépes suliba jár, hamarosan végez. Hihetetlennek tartottam, hogy vannak emberek, akik a gimi után elmennek ilyen computerbuzi-képzőbe, de arra sose számítottam, hogy a bátyám is ilyen. Mentségére legyen, hogy jól néz ki, máskülönben letagadnám. Egészen addig jól kijövünk, amíg le nem ülök a gépe elé, mondjuk, internetezni. Akkor szokott velem úgy ordítani, hogy remeg a fal. Én is hibás vagyok, mert nem értek hozzá, és összevissza nyomkodok meg letöltök mindent, aztán meg totál vírusos lesz mindig a gép. De ez a reakció teljesen érthető, neki ez a szenvedélye. Én is ordítok vele, ha összekeveri a DVD-imet. Ez afféle mánia. Mindenbe belenéz, aztán nem a saját dobozába rakja vissza a lemezt, én meg kitépem a hajamat. Így vagyunk mi jó testvérek. Az ő szobájában van a számítógép, az enyémben a házimozi, és ha egymás nélkül lépjük át a másik küszöbét, na akkor zeng a környék.

Kicsíptem magam, és elindultam munkát keresni. Persze mielőtt eljöttem volna, anyu adott pénzt, hogy legyen nálam. Viszont kikötöttem, hogy aznap utoljára, hisz úgy gondoltam, másnap már dolgozó ember leszek. Azt nem tudom, hogy a fizetést hogy képzeltem, biztos azt hittem, már első nap kapok. Beültem a kisautómba, és elindultam. Marha klassz dolog, ha az embernek van kocsija, és bármikor elindulhat. Tavasszal kaptam meg az autót, ez régen anyué volt, de ő vett egy újat. Már egy éve volt jogsim, és amúgy is mindig anyuét vittem el, egész hozzám nőtt már; kis kétajtós. Olyan jó volt megkapni, állandóan lemostam, takarítottam, hisz akkor már az enyém volt papíron is. Mondjuk, amikor anyu a vadi új kocsijával megállt mellette, akkor elgondolkodtam rajta, hogy persze, hozzám nőtt a kis kocsi, de az a szép autó mellette, az is hamar hozzám nőne. Végül maradtam a kis roncsnál, és mindennap lemostam. Gondoltam, olyan vagány lesz majd, ha valaki felhív, hogy menjek el valahova, lemondom, és lazán hozzáteszem, hogy bocs, most épp mosom a kocsimat. Aztán rájöttem, hogy nincsenek barátaim, úgyhogy ezt nem mondhatom senkinek. Helyette inkább megkértem Mike-ot, hogyha őt hívják a haverjai, feltétlenül mondja, hogy a húga mossa a saját kocsiját. Így jobban éreztem magam. Ez a barát dolog érdekes, mert nekem tényleg nincsenek. Van a bátyám, aki nekem a legjobb barátom, meg van az ő társasága. Meg ugye van a pasim, az egyetlen szerelmem, aki most nem aktuális, merthogy nem tölti itthon a nyarat. Emlékszem, ültünk egy kávézóban, épp valami roppant érdekes dolgot meséltem neki, de nem is figyelt rám. Majd felnézett, és közölte, egy hét múlva elutazik, augusztus végén itt lesz. Néztem rá okosan, majd bután, lenyeltem a kortyot, ami már vagy három perce a számban volt, pont mióta közölte a szerelmem, hogy az egész rohadt nyarat egyedül töltöm. Nickkel két éve jártam, nagyon szerettem, ő is nagyon szeretett, de ez nem számít, mert ha eszembe jut, hogy itt hagyott a nyárra, még mindig kétszáz lesz a vérnyomásom. Kiderült, hogy valami hülye rokonuk meghívta őket, mármint Nicket, az anyját meg az apját Amerikába, és igazából oda nem érdemes két hétre menni. Volt sírás rendesen a búcsúnál. Átmentem hozzájuk, és mivel rendes, szeretetre méltó lány vagyok, felajánlottam, hogy majd én kiviszem őket a reptérre, mindannyiukat, az egész kis csapatot. Szóval az anyját meg az apját benyomtam hátra a csomagokkal, mi meg Nickkel szótlanul utaztunk elöl. A búcsúzás nagyon nehézre sikeredett, hiszen olyan búcsúcsókot kellett adnom Nicknek, hogy három hónapig kitartson, aztán úgy elkezdtem bőgni hangosan a reptéren, hogy nem kaptam levegőt. Nick átölelt, csitítgatott, miközben bömböltem és toporzékoltam. Majd kinyitottam a szemem, és megláttam, hogy a leendő anyósom és apósom hogy néz rám. Összeszedtem magam, és elengedtem őket. Napi e-mail-kapcsolatban maradtunk, de már nagyon hiányzott. Persze Mike rögtön felajánlotta, hogy elvisz mindenfelé, de hát pont összeszedett valami új nőt. Szerinte bomba jó, szerintem csak egy ugyanolyan felfújt szőke, mint a többi, de Mike dolga. Szóval itt maradtam nyárra a pasim nélkül. Sebaj, gondoltam, úgyis úton vagyok, hogy kezembe vegyem a sorsom. Megálltam az egyik plázánál, és nem is tudom, miért, de pont a mozi felé vettem az irányt. Szeretettel fogadták a munkára irányuló kérést, ami úgy hangzott a számból:

– Nekem oly mindegy, csak filmek közelében lehessek.

Na, gondoltam, nem is nehéz munkát találni. Mikor elmondták, hogy én ülnék a kasszában, vettem egy gyors fordulatot, és ezerrel tűztem ki a plázából. Mit gondoltak ezek? Az, hogy filmek közelében, az nem azt jelenti, hogy közel a helyhez, ahol az emberek nézik a filmet, és én meg nem. Hihetetlen! A következő két napom ugyanilyen érdekes volt, plázából plázába rohangáltam, kis moziból nagy moziba, sehol se kaptam értelmes munkát. Mindemellett megdőlt az „önálló lettem” elméletem is, hisz kellett pénz tankolni, meg azért napközben munkaügyben mentem a moziba, este viszont szórakozni, és az is költséges. Szóval mondtam anyunak, hogy ez a pénz csak kölcsönbe kell, majd visszaadom, de annyit mondott, hogy nem vagyok normális. Úgy döntöttem, hogy befejeztem, és a negyedik nap már nem indulok el, akkor se leszek pénztáros. Mint minden reggel, leültem a konyhába, és elfogyasztottam a kávémat. Rágyújtottam egy cigire, és hamarosan anyu is csatlakozott hozzám. A házban csak a konyhában lehetett dohányozni, meg az én szobámban. Ezt a két nem dohányzó férfi, apu és Mike kötötte ki. Apu nem cigizett, ezt megértem, ő az apám, soha nem kértem meg, hogy dohányozhassak a házban máshol, de Mike-ot mindig szívattam. Rendszerint befüstöltem a szobájába, de minden alkalom után egyre idegesebb lett, majd eltörte a gyűrűsujjam. Azóta teljesen kibékültem ezzel a „konyhába száműzetés” dologgal. Anyuval ültünk és cigiztünk, mikor megkérdezte:

– Kicsim, tegnap se találtál semmit?

– Nem, anyu. Semmit. Be fogok golyózni, ha egész nyáron itthon ülök – feleltem szomorúan.

– Tegnap ezt dobták be a postaládába. – Ezzel elővett egy lapot, széthajtotta, és elém tolta.

Piros alapon fekete betűkkel ez állt rajta: „Megnyílt! Videotéka, DVD-kölcsönző!”

– Iratkozzak be? – néztem kérdőn anyura.

– Jaj, nem! Olvasd végig, itt van: munkatársakat keresnek!

Néztem egy darabig, majd leesett, hogy erre nem is gondoltam. Hát persze, videotéka. Moziról mozira jártam, mikor sokkal jobb, ha videotékában dolgozom. Viccelnek? Egész nap filmeket nézek, sőt, más emberek kikérik a véleményemet filmekről, és ezért még fizetnek is. Plusz, szabadidőmben még a forgatókönyvemen is dolgozhatok.

– Anyu, szuper vagy! – Ezzel egy hatalmas puszit nyomtam az arcára. – Rohanok készülődni. Hol is van ez? – kérdeztem, miközben lenyeltem az utolsó korty kávémat.

– Innen hat buszmegálló – mondta.

Felrohantam a lépcsőn, és annyira örültem, hogy Mike-nak is el akartam mesélni a jó hírt, így kopogás nélkül berontottam a szobájába. Rosszul tettem. Nem volt egyedül. Ott aludt mellette a Barbie baba, ráadásul amekkora robajjal érkeztem, Mike rögtön felriadt.

Halkan szóltam:

– Majd inkább később. Puszi! – És ezzel visszacsuktam az ajtót, de természetesen utánam jött, és örültem neki, hogy az édes drága bátyámon ezúttal alsónadrág is van.

– Mi a frászt keres ez itt? Anyuék tudják? – estem neki rögtön.

– Nem tudják, de szerintem észreveszik majd, ha elköszön. Mi a fene bajod van? Miért nem kopogtál? – kérdezte.

– Honnan tudhattam volna, hogy egy újabb prototípus van itt? És ha van eszed, bezárod az ajtót. Na mentem. – Elindultam a szobám felé.

– Várj! – kiáltott utánam. – Miért jöttél be?

– Már elfelejtettem! – szóltam, majd elmentem zuhanyozni.

Már ki is festettem magam, mikor hallottam, hogy nyílik Mike ajtaja. Gondoltam, Mike jön, és kedves lesz velem, mert nem esett jól, ahogy beszélt velem, és bár senkit nem érdekelt, de meg voltam sértődve. Helyette a barátnője ment el zuhanyozni. Remek, takaríthatom ki ma az egészet. Már majdnem beszálltam a kocsimba, amikor Mike az ablakból utánam ordított.

– Pszt! Linda!

– Mi van? – néztem fel.

– Telefonod van – mondta.

– Ki az?

– Nick!

Becsaptam a kocsiajtót, és futottam volna be, amikor Mike újra kiszólt:

– Pszt! Linda!

– Mi van?

– Vicceltem! Nincs telefonod, de máskor kopogj! – mondta nevetve.

– Baszd meg! – Most már én is mosolyogtam. – Húzd át az ágyneműdet! – nevettem, majd beültem a kocsiba.

Mike még mindig az ablakban állt, mosolygott, majd felemelte a középső ujját, és bemutatott. Nem nagyon szerette, ha kritizálom az épp aktuális barátnőjét. Persze, miután szakít velük, mindig jól kinevetjük őket, de amíg jár velük, addig tilos. Jobban esett volna, ha Mike-nak nincs barátnője, mert marhára egyedül éreztem magam, igazából szerencsétlennek. És erről az egészről Nick tehet. Hogy mehetett el? Lassan megérkezik a filmmagazin, amit feladott. Mániám a filmes és mozimagazinok gyűjtése, és amerikai még nincs, szóval legalább ezért megérte, hogy kiment. Csak most már jöhetne visszafelé! Dögunalmas a nyár. Amúgy is az, de így főleg. Megérkeztem a videotékához, útközben majdnem elütöttem egy biciklist. Még jó, hogy nem történt semmi vész, csak megijedtem, ezért rádudáltam, így ő ijedt meg, és elesett. Szerencsére nem alám zuhant, hanem a járda felé. Bementem a kölcsönzőbe, pár ember pakolászott, rakták ki a polcokra a filmeket. Körbenéztem, láttam négy számítógépet is. Barátságos hely volt, tetszett. A pultban állt egy lány, látszott rajta, hogy nem odavaló, amolyan buta feje volt, és ezzel a tekintettel nézett rám is.

– Segíthetek? – kérdezte, mert elég szerencsétlenül álltam az ajtóban.

– Igen, köszönöm. Én állásügyben jöttem – feleltem zavartan, mert fogalmam sem volt, hogy ilyenkor mit kell mondani.

Életemben nem dolgoztam még, nem is volt rá szükségem soha. Anyu mindig finanszírozta a szórakozásaimat. Valójában csak azért erőlködtem ezzel a munka dologgal, mert előttem volt egy egész nyár, amit tudtam, hogy teljesen egyedül töltök, és mielőtt bekattannék a szobámban, jobbnak láttam, ha csinálok valamit. Ráadásul nem a legolcsóbb hobbit választottam magamnak, folyamatosan DVD-ket vásárolok és moziban ülök. Eddig általában Nick is csatlakozott hozzám, de így, hogy lepattant, a kezembe vettem a sorsomat. Lehet, hogy az eddigiek alapján egy unalmas ember vagyok, de én inkább a szerencsétlen szót érzem találónak. Egészen kis korom óta imádom a filmeket, de maga a színészet sose vonzott. Én mindig valami olyat akartam csinálni, amihez a vásznon nem kell szerepelni, mégsem jön létre nélküle a film. Rendező, producer… Majd rájöttem: forgatókönyvíró! Igen, ez a nekem való munka. Ez tizenhárom éves koromban jött, mondhatnám, akkor világosodtam meg. Na igen, azóta nem kezdtem még el egy darabot sem, de mint említettem, sok ötletem van. Csak olyan nehéz elkezdeni. Fiatal vagyok még, van időm, és ahogy átveszem majd a díjakat…! Ja, a köszönőbeszédet már tudom, a díjat már a kezemben érzem, csak még munkám nincs, amiért megkaphatnám. Pillanatok alatt vissza kellett térnem a valóságba, a fekete, hosszú estélyi helyett újra farmerban voltam, az Oscar-díj helyett slusszkulcs volt a kezemben, és álltam a videotékában. A lány felfogta, amit mondtam neki, szerintem annyira ostoba volt, hogy először az Állásügyben című filmen gondolkodott, hogy az melyik lehet, majd leesett neki, hogy én tényleg az állás miatt jöttem. Unottan rám nézett, majd az egyik pakoló fiúhoz fordult:

– Tom, téged keresnek.

Na, ezt nem nagyon értettem, én nem kerestem Tomot, én nem is ismertem semmilyen Tomot, de Tom csak közeledett és nyújtotta a kezét kézfogásra. Így történt, hogy kezet fogtam Tommal, és bemutatkoztam:

– Linda vagyok. Állásügyben jöttem.

– Rendben – felelte Tom, majd feltett egy csomó hülye kérdést, mint például suliba járok-e, meg ilyenek.

Közöltem, hogy nekem nyári munka kell, meg hogy nem járok suliba, mert épp nyár van. Nem szeretem az iskola témát, mindig is kerültem, és ha szóba jött, akkor sem beszéltem róla. Mellesleg Tom volt a főnök, és még mellékesebben huszonöt éves volt, így még jobban tetszett a hely. Sok fiatal, sok film között; nem hangzott rosszul. Csak az a lány a pultban, na azt nem tudtam hova rakni. Beszélgettem Tommal, főleg a filmekről, bár véleményem szerint szar ízlése volt, de szerettem volna az állást, így nevettem azon, amin ő is. Valójában rendes volt, mondta, hogy semmi akadálya, dolgozhatok. Elvette az igazolványom, kiírt belőle mindent, majd hozzátette, hogy ez a kölcsönző most nyílt, így a fizetésem nem lenne valami magas. Le se szartam a fizetést, nem érdekelt. Álltam, és minden oldalról filmek vettek körül. Aláírtam a papírokat, kaptam egy kulcskarikát, majd egy gyors számítógépes tanfolyam következett. A mai világban amúgy is minden a számítógépekről szól, eszembe jutott, hogy figyelhettem volna jobban informatikaórán, vagy legalább néha meghallgathattam volna, hogy Mike mit magyaráz ezekről a kütyükről. A pultban volt két elég profi gép, ami arra kellett, hogy a kiadott és visszahozott filmeket regisztrálja, meg ha valaki új tagságit nyit, akkor bevinni minden adatát. Ez még nem jelentett volna gondot, hisz csak bepötyögtem a tagsági számot, és már ki is adta, hogy melyik film van az illetőnél, és mennyit fizessen. Ez eddig gyerekjáték, a probléma a másik négy gépnél lesz, hisz a környék kölykei valószínűleg ide akarnak járni internetezni, és a pultban lévő gép számolni fogja azt is. Plusz egy feladat. Lehet, hogy ez így pofonegyszerűnek tűnik, de nekem akkor sok információnak bizonyult hirtelen. Szóval tettem az okosat, bólogattam mindenre, közben meg arra gondoltam, hogy ha egyedül leszek, majd hívom Mike-ot erősítésnek. Szóval megbeszéltük, hogy másnap reggel kilenckor nyitok. Rendkívül boldog voltam, szuper hely. Filmek, internet, nem is kell ennél több. Ha itt töltöm az egész nyaram egyedül, akkor még a forgatókönyvemet is elkezdem, sőt, itt még annyi időm is lesz, hogy akár még be is fejezhetem, és akkor majd felkérnek, hogy írjak még; és az Oscar-díj… Túl messzire mentem. Tom mondhatott valamit, amire nem figyeltem, mert már megint elkalandoztam, ő pedig választ várt. De ciki, alig negyven perce dolgoztam ott hivatalosan, és már le is szartam a főnököm.

– Ne haragudj, elbambultam – mondtam zavartan.

– Csak azt mondtam, hogy lesz egy kollégád is – ismételte meg.

Megállt bennem az ütő. Riadtan a pultban álló nagy mellű nőre néztem, aki valami borzalmasan primitív módon vihogott egy buta vígjátékot nézve.

– Ő??? – kérdeztem, és abban a pillanatban rájöttem, hogy nincsenek tökéletes dolgok a világon. Tom is odanézett, majd odaordított:

– Ne röhögjé’ má’ ilyen idiótán! – Majd újra rendes hangnemben folytatta: – Nem, ő a barátnőm! Fingja sincs a filmekről, sőt, semmiről nincs, de jól néz ki. Nem? – Majd ismét felé fordult, és egy olyan „Hú de jó nőm van” mosoly jelent meg az arcán.

– És ki lesz a munkatársam? – érdeklődtem tovább, de Tom úgy válaszolt, hogy még mindig a barátnőjét stírölte.

– Tegnap felvettem egy srácot. Jasonnek hívják, olyan filmőrült típus. Hihetetlenül ért hozzá a srác.

Na ennél a mondatnál nekem végem lett. Filmőrült? Ért hozzá? Az nem lehet. És én? Én értek a legjobban a filmekhez. A rosszullét kerülgetett. Ez nem munkatárs. Ez vetélytárs!

– Három napot együtt dolgoztok, kettőt-kettőt külön. Ezt beszéljétek meg egymással, nekem mindegy, de valaki mindig legyen itt. Reggel kilenctől este kilencig nyitva vagyunk. Úgy gondoltam, hogy amikor együtt dolgoztok, legyen valamelyikőtök délelőttös, a másik meg délutános. De felőlem itt lehettek mindig. Holnap nyitásra idejövök én is, és ezeket a részleteket megbeszéljük.

– Hát akkor holnap reggel kilencre itt vagyok. Köszönök mindent! – mondtam, bár el voltam keseredve.

– Nyuszifül, akkor mehetünk? – vinnyogta felénk Tom barátnője.

– Nem, Kiscsillagom, ma még itt maradunk, holnaptól jönnek dolgozni – felelte nagyon kedvesen Tom. Valójában már nem is kedvesen mondta, hanem mintha egy fogyatékossal beszélne.

– De hát azt mondtad, hogy megyünk haza – nyávogott a lány.

– Igen, Kiscicám, de mégsem. Hallgass el szépen, és nézd a filmet, amíg kikísérem Lindát! – felelte Tom ingerültebben.

– Ki az a Linda? – kérdezte a lány, de ez már nekem is sok volt. Ez olyan buta, hogy hihetetlen.

– Ő itt Linda. Holnaptól itt dolgozik – mondta Tom mosolyogva, de ez már nem az a mosoly volt.

– De miért nem dolgozik most? Azt mondtad, hogy hazamegyünk. Miért nem… – Ezzel félbeszakadt a mondata, mert Tom kiakadt és elordította magát.

– Fogd be a pofád, baszd meg!

A lány jéggé dermedt a pultban, és bevallom őszintén, én is beszartam egy pillanatra, mert Tom mellettem állt, mikor ordítani kezdett, és volt hangja rendesen. Nincs mese, ilyen az izomagyú Tom és nagy mellű barátnője kapcsolata. Eszembe jutott, hogy ha Nick ordítana egyszer így rám, valószínű, az lenne élete utolsó napja.

Tom kikísért az ajtón. Még visszanéztem a barátnőjére, hogy hogyan reagálta le az előbbi incidenst, de újra vihogott a nem is vicces filmen, mintha meg sem történt volna az előző kiabálás. Beültem az autómba, elindultam, de nem hazafelé mentem. Túl sok gondolatom volt, így megálltam egy kávézónál, magányosan üldögéltem és meredtem magam elé. Így kezdődött az egész. Az unalmas életemben változás történt, az egyhangú napjaimnak lehetőségük nyílt valami újra, valami nagyobb durranásra. Aztán lehet, hogy nem… Lehet, hogy ugyanolyan unalmas marad, csak egy kölcsönzőben folytatom azt, amit otthon tennék. Fogalmam sem volt.

2.

Hazaértem. Anyu nem volt otthon, elment fürdőruhát venni. Aput találtam meg elsőnek, focimeccset nézett a tévében.

– Szia, apu! – köszöntem, mire visszaköszönt, de le sem vette a szemét a tévéről. Leültem mellé, és néztem egy darabig én is.

Eszembe jutott Nick. Imádta a focit, miatta szerettem meg valamennyire én is ezt a sportot. Igen, ő focista szeretne lenni. Szerintem ezzel már elkésett, de ezt semmiféleképpen nem mondanám meg neki. Én úgy tudom, hogy a focisták, mármint azok az igazán nagyágyúk, már egész kis koruktól kezdve játszanak. Mivel Nick szüleinek eszébe se jutott beíratni őt edzésre, mikorra elhatározta, már tizenhat éves volt, és szerintem az már késő. De ez az én véleményem. Az ő álma, nyugodtan kergesse, én meg kergetem a sajátomat. Mi Nickkel igazán jól kijöttünk, nagy volt köztünk az egyetértés. Nekem gőzöm nem volt a fociról, csak annyi, hogy rengeteg jó pasi van különböző csapatokban, és ha egy ilyen igazán klassz férfi gólt lő, leveszi a mezét, és úgy örül. Miután erre rájöttem, azért néztem a meccseket, hogy hány jó pasi vetkőzik le. Minél több gól, annál kevesebb mez. Nick meg nem igazán értett a filmekhez, és ahhoz képest, amennyit két év alatt megnézettem vele, még a neveket és a címeket se tudta megjegyezni. Mindig azt mondta:

– Emlékszel arra, amit együtt láttunk? Amiben az a szőke nő játszott. Na, az tök jó film volt.

És akkor én tudjam, miről beszél. Bár én sem vagyok jobb, én a focimeccsek után szoktam mondani, hogy a hosszú hajú jól játszott. Igen, mi megértjük egymást. Hisz nincs sok szőke színésznő és hosszú hajú focista. Nick focista akart lenni, és szerintem titkon még mindig ez az álma. Olasz focista. Az már részletkérdés, hogy Nick nem olasz, de még távoli rokona sincs, aki az lenne. De nekem tetszett az ötlet. Jó lehet egy olasz focista barátnőjének lenni. Sokszor ültünk a szobámban, és mikor teljes volt köztünk az összhang, valahogy így zajlott a beszélgetés:

– Forgatókönyvíró leszek Hollywoodban – mondtam, mire ő:

– Aha, én meg olasz focista Milánóban.

– Mikor átveszem az Oscart a legjobb forgatókönyvért, neked is megköszönöm – feleltem, miközben a falamon lévő filmplakátokat figyeltem.

– Aha, én meg mikor belövöm a győztes gólt a világbajnokságon, azt kiabálom majd: Lindaaaa! És a stadion minden szurkolója utánam: Lindaaa! – mondta, miközben a tévét nézte, ahol nem meglepő: focimeccset adtak.

– Aha! – válaszoltam. – Kérsz inni?

– Igen – jött a válasz.

Ezek voltak a mi álmaink. Mindkettőnk gondolata picit máshol járt, illetve nagyon máshol, más kontinensen. Ott a szobámban egymás mellett ültünk, és bár vakon hittünk a saját hülyeségünkben, szerettük egymást. Igen, de ez bármilyen szépen hangzik, ő elment Amerikába, és én meg szarul éreztem magam.

Feleszméltem, és még mindig a focimeccset néztem, de apuval.

– Képzeld, apa! – kezdtem.

– Ssssss. Ez egy nagyon fontos meccs. Vesztésre áll a csapatom, ha nem nyerünk, kiestünk. Majd később megbeszéljük – felelte még mindig a tévét bámulva.

– Apa! Ez ismétlés, oda van írva az óra alá! Nyert a csapatod 3:1-re!

Apu közelebb ment a tévéhez, észrevette az ismétlés feliratot, majd dünnyögött valamit arról, hogy anyu hova rakta a szemüvegét.

– Az más! – felelte ezúttal jókedvűen. – Akkor fel kell hívnom Billyéket, mert ők is nagyon izgulnak. Mit akartál mondani?

– Hogy sikerült, kaptam munkát! – lelkesedtem.

– Miféle munkát? – kérdezte, és akkor jutott eszembe, hogy neki még meg sem említettem, hogy egyáltalán szeretnék dolgozni.

– Hát, tudod, nagyon unom magam, és arra gondoltam, hogy tölthetném hasznosabban is az időmet, így elmegyek egy videotékába dolgozni – szóltam büszkén.

Apu ráncolta a homlokát, nem nagyon tetszett neki a dolog, még mindig rettentően féltett.

– És az neked jó? – kérdezte furcsán.

– Persze, ez nekem nagyon jó. Egész nap filmeket bámulok, és még pénzt is keresek. És itt van pár buszmegállóra – válaszoltam.

– De hát van autód! – szólt rám.

– Tudom. A buszmegállót azért említettem, hogy tudd, hol van – mondtam, bár nem is értettem, miért gondolta, hogy busszal fogok járni.

– Jól van, kicsim, örülök, ha örülsz. Most telefonálok egyet, mert Billyék fogadnak egymással – mondta apu, és a kezébe vette a telefonját. Billy a legjobb barátja volt időtlen idők óta.

– Rendes tőled – mondtam furcsán –, hogy szólsz a barátaidnak, hogy ismétlés meccsre fogadnak egymás közt.

– Nem, Billynek szólok, hogy emelje a tétet, és fizet nekem egy sört! – nevetett apu, majd tárcsázott.

Igen, apu ilyen. Nála jobb fej szülőt kívánni se lehetne.

Felmentem az emeletre – a felső szint csak a miénk volt Mike-kal –, majd bekopogtam a szobájába, és csak aztán nyitottam be. Sehol senki. Visszamentem a saját szobámba, ledőltem az ágyra, és beraktam egy filmet magamnak, miközben folyamatosan járt az agyam.

Kis idő múlva megérkezett Mike is, pechemre a hülye barátnőjével. Nekem aznapra túl sok volt a szőke nőkből. Nem akartam kommunikálni senkivel, de Mike benyitott hozzám.

– Csá, hugi, mi újság? – kérdezte.

– Semmi extra, képzeld, felvettek dolgozni egy videotékába. Állati jó hely – mondtam.

– Az jó, ügyes vagy. Később megbeszéljük, most megyek, mert Jenny kint vár a szobám előtt – felelte.

– Merre voltatok? – kérdeztem.

– Moziban – mondta, és erre eldurrant az agyam.

– Moziban? És arra nem gondoltál, hogy van egy húgod, aki szarrá unja az agyát itthon? – förmedtem rá.

– Ne hisztizz már, Lin! Háromszor láttad a filmet moziban! – védekezett. Ha filmről van szó, nem ismerek tréfát, ezt ő is tudja. Ha Mike nélkülem megy moziba, akkor vagy szerelmes, vagy éppen szemét. Na, most nem tudom, hogy ez a Jenny meddig akar a bátyámon lógni, de az tuti, hogy Mike nem szereti, szóval most csak szemétkedik. Jenny. Legalább van neve.

– Szemét vagy! – feleltem durván, mire ő legyintett egyet, és kiment. Ezzel azt akarta mondani, hogy ha lehiggadtam, visszajön. De nem hagytam abba, utánarohantam, kinyitottam az ajtót, és kiordítottam: – Talán bocs vagy valami! Hülye computerbuzi!

Bevágtam az ajtóm. Amúgy is idegbeteg voltam, nem tudom pontosan, hogy mitől, talán attól, hogy holnap milyen lesz, meg szarul esett, hogy Mike ennyire hanyagolt, meg a filmmagazinom sem érkezett meg Nicktől. Most, hogy a barátnője előtt lebuziztam Mike-ot, nem lenne okos dolog bemenni a szobájába, hogy megnézzem az e-mailemet. Ráadásul tudat alatt nagyon kiborított, hogy holnaptól munkatársa leszek valami Jasonnek, aki annyira ért a filmekhez. Szóval totál kibuktam, és anya még nem ért haza, hogy beszélgessek vele egy kicsit. Még az ajtón át is beszűrődött, ahogy az a hülye lány, az a Jenny kérdezi Mike-ot:

– Most a húgodnak mi baja van? – És mindezt olyan nyivákolós hangon, hogy majdnem berepedtek az ablakok.

Ledőltem az ágyamra a plafont bámulva, és alig hallhatóan így szóltam:

– Kussolj, ribanc!

Feküdtem egy darabig, majd kopogtak az ajtómon.

– Gyere! – mondtam, bár előadhattam volna lelkesebben is. Mike volt az, bejött, és leült az ágyam szélére.

– Bocs, ez tényleg szemét dolog volt – szólt, majd rám mosolygott. Erre a mondatra felültem, és tágra nyílt szemmel meredtem rá.

– Oké! Mit akarsz? – kérdeztem, mert tudtam, hogy vagy szívességet kér, vagy ez nem is Mike. Szerencsémre Mike volt az, úgyhogy jött az előre kitalált szöveggel.

– Tudod, most hívtak a srácok, hogy menjünk el dumálni egy kicsit, és persze én mondtam, hogy oké, úgyhogy öt perc múlva itt vannak értem – válaszolta halkan.

– Remek, érezd jól magad. És hogy jövök én a képbe? – Ez nekem még mindig nem volt kerek, éreztem, hogy közeleg a csattanó.

– Hát, hogy így nincs időm hazavinni Jennyt, és mondtam neki, hogy te elviszed!

Mike, miután kinyögte, felvette a legaranyosabb, kisfiús, szomorú képét. Igen, ezzel dönti le a lányokat a lábukról, csakhogy én a kishúga vagyok, és ismerem, mint a rossz pénzt.

– Ki van zárva! Én ezzel nem megyek sehova. Ez csapda! Ha azt akarnád, hogy hazamenjen, akkor taxiba raknád, és nem engem használnál fel. Rossz húzás volt!

Hát igen, Mike-nak gyenge pontja voltam, nem igazán tudott átverni, és erre én halálosan büszke voltam, de nem ünnepelhettem magam, mert le kellett ráznom a nőjét!

– Kérlek, hugi, tedd meg a kedvemért! Ha most elviszed egy órára bóklászni, örök hálám. Akkor holnap megveszem neked a Mátrix-trilógiát DVD-n! – kérlelt, és azt hitte, hogy ennyivel elintézheti.

– Elég lenne, ha visszahoznád a szobádból! – förmedtem rá. – Nem megyek vele sehova! – felálltam, becsuktam az ajtót, és folytattam: – Eszedbe jutott már, hogy nekem kéne beszélgetni vele? Vagy hogy nem vagyunk egy hullámhosszon?

– Linda! Kérlek, egy órára beültök valahova, aztán hazaviszed. Értsd már meg, hogy nem akar még hazamenni, a srácok meg mindjárt itt vannak értem! – Szinte már könyörgött.

– Nem. Vidd magaddal! – szóltam mosolyogva. Tudtam, hogy elmegyek vele, de még szívattam egy kicsit.

– Nem, nem tudja, hogy hova megyek, azt mondtam, hogy anyuért szaladok el, aztán vele leszek.

Erre nevetésben törtem ki.

– Nocsak, papucs lett a bátyám? – Ezért a kérdésemért normál esetben egy állast kaptam volna, ám kivételesen nagyot nyelt, és folytatta:

– Nem, az nem vagyok, tessék, itt van pénz.

– Nem, engem nem tudsz lefizetni, különben is, holnaptól dolgozó ember vagyok. Igen, tudhatnád, csak épp napok óta szarsz a fejemre, szóval miért is vinném el a hülye nődet?

Tudtam, lassan túl messzire megyek, úgyhogy vissza kellett fognom magam. Ráadásul amikor Mike elment a barátaival „dumálni”, azt ismertem jól.

– Rendben, de a közeljövőben ne számíts rám semmiben, és jössz nekem három szívességgel – feleltem.

– Hárommal? – kérdezte mosolyogva, majd egy nyávogó hang az ajtóm előtt így szólt:

– Mike? Most akkor mi van? Meddig álljak itt?

Mike megrökönyödve rám nézett, majd folytatta:

– Három szívességgel jövök, örök hála, imádlak! Azért ezt tedd el! – mosolyogva a kezembe nyomott egy rakás pénzt.

Felálltam, és borzasztó nagy kedvvel kinyitottam az ajtót. Jenny ott állt a két szoba közti folyosón, és értelmesen nézett. Most jöttem én:

– Jenny, van kedved velem tartani? Épp most indulok.

– Persze, juj, de klassz, Mike mondta, hogy el kell mennie, és én meg program nélkül maradtam. Hova megyünk? – kérdezte, de a hangjától már hullott a hajam.

– Nem is tudom, valami cuki helyre beülünk dumcsizni, okés? Csak átöltözöm, öt perc!

Azt hiszem, ezt annyira lekezelően és cinikusan mondtam, hogy egy hároméves is besértődött volna. Mögöttem a bátyám fuldoklott a röhögéstől, de Jenny lelkesedve így szólt:

– Szupi! Itt várlak!

Becsuktam az ajtóm, a műmosoly lehervadt az arcomról, és Mike-ra néztem:

– Rohadj meg! – szóltam halkan, mire fetrengett a röhögéstől. – Na, húzzál kifelé, átveszek valami csini rucit – mondtam már én is nevetve.

Pár perc alatt kész lettem, fogtam Jennyt, benyomtam a kocsiba, és indultam. A legközelebbi pláza felé vettem az irányt. Az ilyen lányok, mint ez is, állandóan ott lógnak, és bár Mike bőven adott pénzt, mégis tudtam, ez rengetegbe fog neki kerülni. Így kicseszni az ember saját húgával! Nem azért, semmi bajom nem volt a Jenny-féle lányokkal, azt az egyet kivéve, hogy soha nem volt velük egy fél közös témám se. Én is igényesnek tartom magam, és mivel lány vagyok, sokat adok a külsőmre, de nem erről szól az életem. És mégis ott ült mellettem az a lány, látszott rajta, hogy szeretne valamiről beszélni, de nem tudta, miről. Én meg nem vagyok a legemberbarátabb típus, így inkább benyomtam egy CD-t, gondoltam, így majd nem kell beszélgetni. Pechem volt, rögtön megkapta a löketet, és jött az okos kérdés:

– Ez mi? – kérdezte.

– Filmzene – válaszoltam.

– Melyiké? – kérdezte.

– Forrest Gump – válaszoltam.

– Nem láttam – mondta.

– Nézd meg! – válaszoltam.

Ennyi. Kimerült a téma. Hallgatta a zenét, látszott rajta, hogy nem tetszik neki, de hát istenem, életében először, és azt hiszem, utoljára hallott Alan Silvestritől bármit, így ki fogja bírni. De én nem biztos. Mármint nem biztos, hogy túlélem Jennyt. Nem szeretem a nagyon mű dolgokat. Márpedig ő az volt. Tetoválás, piercing, hidrogénszőke haj, és szerintem műmell. De lehet, hogy csak push-up. Annyira nem érdekelt, csak feltűnő volt. Na én sem vagyok egy hippi, csak nincs rajtam kütyü. Festem a hajam, mert szerintem eredetileg tömegszíne van, ezért belerakattam egy kis melírt, de ez nem szőke! A szőkével sincs bajom addig, amíg valamennyire hihető a szín, de például meg vagyok róla győződve, hogy Jenny feje világít a sötétben, annyira leszívták a haját. Persze a férfiak – többek közt az okos bátyám is – imádják az ilyen nőket, mint Jenny. Akár kirakatba is lehetne rakni, mellesleg kb. annyian is bámulják meg egy nap. Aztán ott van az orrában a piercing, egy kis kő, ami nem is lenne feltűnő, de mindig úgy tartja a fejét, hogy azt mindenki jól lássa. Hát nekem nincs piercingem, nem is vágyom rá, én nem akarom, hogy lyukas legyen a bőröm. Miközben behajtottam a parkolóba, már tetőtől talpig kifikáztam magamban az egész Jennyt, nem tudtam, hogy ezután min fogok gondolkodni.

Először berángattam egy DVD-boltba, és körülnéztünk. Engem már jól ismertek. Igen, azt hiszem, belőlem éltek, de Jenny még új volt számukra, jól meg is bámulták. Furcsa, gondoltam, nem vagyok ronda, kivéve, ha sírok, mert akkor bedagad a szemem, és elég érdekesen nézek ki, de ez mindegy. Szóval egész szép arcom van, jó alakom, persze nincs százas mellem, viszont ha egy ilyen lánnyal vagyok, egy kis szarnak érzem magam. Pedig tudom, hogy ő mű, túl feltűnő, ráadásul ha megszólal, akkor elrontja az egész róla alkotott képet, mégis ez szemét érzés volt. Úgy értem, nekem nincsenek barátaim, barátnőim meg egyáltalán, mert én sose jöttem ki a lányokkal. Megszoktam, hogy egyedül járkálok, vagy Nickkel, esetleg Mike-kal. A bátyám haverjai mindig is odavoltak értem, de ők hülyék, mint Mike. Csak bántotta az önérzetemet, hogy a DVD-s pasik nem engem bámultak, mint általában mindennap, hanem Jennyt. Ezért gyorsan lekaptam egy filmet a polcról, és fizettem. Jennyt nem zavarta, hogy három fiú – mellesleg jó pasik – rajta legelteti a szemét, úgy látszik, már megszokta, neki ez nem új. Épp el volt foglalva valami filmmel, és örömmel mutatta, hogy ő ezt most megveszi. Valószínű, hogy rá volt írva az arcomra a véleményem, mert rögtön kérdezte, hogy láttam-e, és jó film-e. Nos, ez érdekes dolog, mert persze láttam a filmet, és nőiesen bevallom, iszonyúan unalmas, és bár vígjátékra lett csinálva, én nem nevettem rajta, de mivel ízlések és pofonok, lehet, hogy neki tetszik. De ő nem az a fajta ember volt, akinek kiselőadást tarthattam a filmtudásomról és kritikai tehetségemről, ezért nagy hirtelen, fogalmam sincs, hogy miért, mondtam neki, hogy most ne vegye meg, úgyis kölcsönzőben dolgozom holnaptól, majd Mike-kal bejön, és belenéz. Hát, elvileg ez egy nagyon rendes dolog volt tőlem, látszott is rajta, hogy most jó embernek tart, és pont ezt akartam mindig is elkerülni. Hogy az ilyen lányok hálásak legyenek nekem. Nem is ismertem magamra, de ott, abban a pillanatban megsajnáltam. Olyan hülye helyzet volt, ott álltam egy DVD-boltban ezzel a lánnyal, aki rám volt utalva, a barátja húgára, és megtalálta a leggagyibb filmet. A tanácsomat kérte, miközben fogalma sem volt arról, hogy a barátja valahol tuti, hogy egy hasonló kaliberű nővel kavar. Na, ezért nem szoktam Mike barátnőit megismerni. Kerülöm őket, mert mind egy sorsra jutnak. Lehet, hogy ezek a csajok buták, meg ilyenek, meg olyanok, de emberek. És tessék, eljött a vég, megsajnáltam az egyiket. Szörnyű. Na, ez nagyon sokba fog Mike-nak kerülni, egyre többe!

Szóval otthagytuk a filmet az eladópasikkal együtt, és kimentünk. Az órámra pillantottam, ami szemét módon azt mutatta, hogy Jennyvel még minimum ötven percet kell eltöltenem. Ez két okból is kiborított: az egyik maga az ötven perc volt Jennyvel, a másik, hogy csak tíz percet töltöttem a DVD-boltban. Öregszem? Vagy mi történt? Ennyi változás nekem túl sok volt pár napra. Máskor csak a DVD-boltban töltök egy órát, és ez ki is meríti a plázázás fogalmát számomra, mivel szerény véleményem szerint ez és a mozi a két értelmes dolog az egész bevásárlóközpontban. Nem tudtam elkerülni azt, hogy leüljünk, mivel mindketten szomjasak voltunk. Én rendeltem egy jeges kávét, ez aznap már a sokadik koffeinbombám volt, de a holnap miatti izgalomtól úgysem tudtam volna jól aludni. Ez a jeges lötty már nem oszt, nem szoroz. Jenny meg valami nagyon színes, nagyon csiricsáré és nagyon alkoholmentes koktélt kért, azt hiszem, a legfeltűnőbbet, amit csinálni tudnak. Nem díjaztam az alkoholmentes koktél és sör ötletét, mert akkor az minek? Ha valaki vezet, igyon üdítőt, ne bohóckodjon egy üveg „iszik és vezet” sörrel. A lényeg, hogy megkaptuk az italokat, és jöhetett az agytorna, ami Jenny kérdéseiből állt. Csak az iskoláról ne beszéljen, csak arról ne, mert megdobom a kávémmal. Kiválasztotta a négy szívószálból a legszimpatikusabbat, ami a rózsaszín volt, és iszogatott. Sehogy nem jött ki nekem, hogy miért kapott egy koktélba négy szívószálat, de nem vagyok nagy koktélos, biztos így buli. Miután ivott, megette a pohara szélére díszként rakott narancskarikát, és még az ujját is lenyalta, jött az első kérdés:

– Mike mondta, hogy szereted a filmeket. Tényleg?

Hát így jártam. Először is gyűlölöm, ha valaki lenyalja az ujját, egyszerűen nem bírom elviselni. Másodszor: a buta kérdéseket is utálom. Említettem neki, hogy kölcsönzőben dolgozom, bevittem egy DVD-boltba is, de nem, én nem szeretem a filmeket.

– Igen, nagyon szeretem a filmeket – válaszoltam aránylag nyugodt hangon, majd rágyújtottam.

– Azt is mondta, hogy rendező leszel – próbálkozott tovább.

– Forgatókönyvíró! Nem rendező, forgatókönyvíró! – szóltam, majd rájöttem, hiába, kétlem, hogy tudná a különbséget.

– Aha, az jó. – Majd a szívószálával babrált.

Kínos csend következett, és még túl sok időnk volt ahhoz, hogy ezt így hagyjam.

– És te? Te mit csinálsz? – kérdeztem egyhangúan.

Nem is érdekelt, de gondoltam, hogyha magáról kell mesélnie, akkor megered a nyelve. Így is lett. Azt hittem, sose hagyja abba. Ehhez képest a kínos csönd áldás volt. Elmondott mindent. Ő műkörmös. Eredetileg ennyinek kellett volna lennie a válaszának, de nem. Különböző vicces munkahelyi sztorikat mesélt, amin ő még mindig jókat nevetett, én meg úgy éreztem, hogy a műmosoly rajta marad a fejemen, és életem végéig így kell majd kinéznem. Aztán a sztorik tetőztek, meghallgattam a fodrászosat is, meg hogy át akarták verni a ruhaboltban, de a tragédia akkor következett be nálam, amikor elmesélte, hogy pár éve a szoláriumban elkapott valamilyen fertőzést, de ne aggódjak, azóta elmúlt. Olyan undor ült ki a fejemre, hogy meg sem mertem kérdezni, miféle fertőzést. De nem is érdekelt. Épp ott tartottam, hogy valakit megölök, amikor az órámra pillantottam, és már túl is léptük az egy órát, pontosan harminchét perccel. Mike-ot harminchétszer fogom kilökni az ablakon, vagy csak egyszer, de a harminchetedikről. Ezt még nem döntöttem el. Udvariasan félbeszakítottam valamelyik hülye történetét, és elindultunk. Hazavittem, nagyon megköszönt mindent, az eredeti válaszomat, amit a fejemben tároltam, elvetettem, szóval mondtam, hogy nincs mit, és akkor betakarodott a házba. Ültem ott még pár másodpercig, össze kellett kapnom magam, majd elhajtottam. Azt hittem, hogy szétrobban a fejem. És én még panaszkodtam, hogy nincsenek barátaim. Nem is kell. Egy se. Inkább maradok egyedül, minthogy még egy ilyen másfél órát átéljek. Szó szerint lezsibbadt az agyam.

Hazaértem, anyu már otthon volt. Megmutatta az új fürdőruháját, bár bevallom őszintén, jó ideig nem akartam a ruha szót hallani. Jenny megszámlálhatatlanul sokszor használta. Elmeséltem gyorsan a tékás dolgot, anyu nagyon örült neki. De nem volt túl sok kedvem beszélgetni, ráadásul apuval pont valami műsort néztek, így a reklám alatt elhadartam a lényeget, aztán felmentem. Eszembe jutott, amit Jenny mesélt a szoláriumról, így gyorsan kitakarítottam a fürdőszobát, és ágyat húztam Mike-nál. Elfáradtam, és aludni akartam egy jó nagyot. Ilyenkor Mike úgyis hajnalban érkezik, nem várom meg, gondoltam, hagyok inkább egy üzenetet az ajtaján, ami csak ennyi volt: „Elég a szőkékből, szedj fel egy barnát!” Lefürödtem, bebújtam az ágyba, de csak nem akart leragadni a szemem. Hirtelen eszembe jutott, hogy hát persze, Nick biztos írt e-mailt. Átroncsoltam Mike szobájába, megnéztem, és tényleg írt. Nem sokat, a szokásos duma, hiányzom, szeret, már nagyon szeretne látni stb. stb., és mindehhez a szívszorító szerelmes vallomáshoz mellékelt néhány képet, amin épp Floridában van, és hihetetlenül jól érzi magát. Na, ettől se lett jobb a kedvem, válaszoltam neki, nagyjából leírtam a napom nagyon tömören, és rosszkedvűen visszamentem az ágyamba. Azzal a gondolattal aludtam el, hogy holnap reggel megyek dolgozni, és hogy ki lesz az a munkatárs, aki annyira ért a filmekhez. Kíváncsi voltam. Elaludtam, majd fél ötkor Mike megérkezett. Jöhetett volna halkan is, de nem, ő csapkodott, röhögött, énekelt és táncolt, mindezt egyedül. Olyan részeg volt, hogy menni alig tudott, de nem számít. Persze ő jól érezte magát, én meg a hülye barátnője történeteit hallgattam.

Ez így nem fair – gondoltam –, most megyek, és beolvasok neki.

Ezzel az elhatározással léptem ki a szobámból Nick ingjében, amit pizsamának használtam.

Mike a fürdőszobában volt, és minden hang arra utalt, hogy épp hányja ki a piát, amit megivott. Mivel nem bírom az ilyen dolgokat, az ajtón keresztül kérdeztem meg, hogy minden rendben van-e. Megnyugtatott, két taccs közt énekelt, úgyhogy jól elvolt magában, mellékesen ezt megérdemelte, úgyhogy ez így már fair volt.

3.

Fél nyolckor ébredtem, természetesen nem magamtól, hanem a telefonomat állítottam be ébresztésre. Levánszorogtam, megittam a kávém, elszívtam hozzá egy cigit, úgy, ahogy minden reggel, és álmosan néztem ki a fejemből. Aztán összekészülődtem, majd a családomnak szóltam, hogy szorítsanak nekem első munkanapomon. Elindultam a kis kocsimmal, és pár perccel később meg is érkeztem a munkahelyemre. Senki nem volt még ott, így egyedül bementem a kulccsal, amit Tom tegnap adott. Hihetetlen, én nyitottam. Olyan jó érzés volt. Körülnéztem, ezúttal jobban. A filmek nagyon rendszertelenül voltak, semmilyen kategória szerint nem csoportosították őket, csak felrakták a polcra. Ez jó, mert a szobámban is rettentő precízen tartom a filmeket, és amúgy is hetente újra meg kell csinálnom, mert Mike egyszerűen képtelen bármit is visszarakni a helyére. Körülnéztem a sorok közt is, majd benéztem a vécébe. Kis helyiség volt, egy vécé és egy csap, de boldog voltam, hogy van zár az ajtón. Biztos valami pszichikai hülyeség, de nem tudok pisilni, ha nem lehet bezárni az ajtót. De, mondjuk, akkor se tudok, ha túl nagy a csend. Én már csak ilyen beteg agyú vagyok, de tudtam örülni ennek a zárnak, főleg, mert fiú munkatársam lesz. Erről jutott eszembe, hogy hamarosan megérkezik ő is, a nagytudású filmzseni. Beültem a pultba, és vártam. Közben mindenféle baromságon gondolkodtam, mint általában mindig, mikor egyedül vagyok. A forgatókönyvemen, amit hamarosan elkezdek, az életemen, a családomon, és persze Nicken. Régebben eljátszadoztam az ötlettel, hogy egyszer majd megírom a saját történetemet, és hogy az mekkora bombasiker lesz. Aztán persze rájöttem, hogy senkit nem érdekelne. A nyaraim amúgy is unalmasak voltak, de így, hogy egyedül maradtam, az idei még az eddigieknél is eseménytelenebbnek ígérkezett. Tavaly legalább volt mellettem egy Nick, akiről bátran mondhattam, hogy a pasim. Hiányzott, de nagyon messze volt még az augusztus vége. Elég rosszul éreztem magam emiatt, mert valóban tök jól elvoltam egyedül is, de szar érzés, ha itthon hagynak. Nickkel két éve voltunk együtt, de jóval régebben ismertem már, Mike barátja volt. Ez nem olyan barátságból szerelem dolog volt, mert Nickkel soha nem voltunk barátok, csak ismerősök, és néha lógtunk egy társaságban, azaz Mike-éban. Ők régen, de nagyon régen fociztak együtt, aztán már csak nézték a focit együtt, majd azt is abbahagyták, és maradtak haverok, miközben az élet egészen más irányba terelte őket. Mike, ugye, számítógépes suliban végzős, Nick meg pszichológiát tanul, és jövőre végez is, ha minden igaz. Bár még mindig hisz abban, hogy focista lesz, és természetesen olasz. Remek. Szóval így ismertem meg Nicket. Aztán tizenhét éves koromban, illetve tizenhat és fél körül beleszerettem és meghódítottam. Ez nem egy olyan sírós, romantikus sztori, egyszer csak rájöttem, hogy hála a jó égnek, nem olyan, mint a bátyám, hanem vannak érzései, és miközben Mike-ot várta nálunk, beszélgettünk, és este már úgy aludtam el, hogy imádom, szeretem, és meghalok érte. Ezután a szokásos történések következtek, amik nélkülözhetetlenek két ember egymásra találásához, mint például küldtem neki sms-t. Akkor sms-ezgettünk, találkoztunk, eljártunk egy csomó helyre, és én rájöttem, hogy megtaláltam a lelkem hiányzó felét. Mármint mi igazán tökéletesek voltunk együtt, csak meglépett. Ez egy eredeti „Love Story” volt. Két év az nagy időnek számít egy kapcsolatban, főleg, hogy a mai fiatalok két napig sem járnak egymással. Nem Nick volt az első barátom, de ő volt az első igazi kapcsolatom, és szerintem annyira jó, hogy megtaláltam őt. Nick előtt jártam egy sráccal, hosszú haja volt, akkor éltem a rocker korszakomat, de anyuék nagyon nem szerették. Pedig ő sokkal jobban hasonlított egy olasz focistára, mint Nick bármikor, mégis azt hiszem, hogy ez egy szülőt nem érdekel. Lényeg, hogy kb. kemény három hónapig jártam vele, és a szakítás egyikünket sem viselte meg igazán. Akkoriban csak fekete ruhát hordtam, és erősen festettem magam, amiről azt hittem, hogy hú, de jól néz ki, ma már csak azt mondom: hú, de ciki volt. Szerencsére változtam, de akkor úgy éreztem, hogy minden 15-16 éves fiatalnak tartoznia kell valahova. Én nem lettem diszkós, nem szeretem a popzenét. Én inkább filmzeneőrült vagyok, mégis akkor a rock állt közel a szívemhez, ezért lettem rocker. Volt egy lány osztálytársam, na ő is rocker volt, ő is kb. egy délután alatt döntötte el, hogy milyen stílust képvisel, ezért mi ketten „jó barátnők” lettünk, és együtt nyomultunk feketében, ijesztgetve a sulit. Ebben az időben jártam vele rockklubba, és ott szedtem össze azt a bizonyos hosszú hajú pasit. Vagánynak tartottam, ha egy tizenhat éves lánynak van egy ilyen motoros kinézetű fiúja, de az enyémnek nem volt mocija. Három hónapig tartott, ennyire se terveztem, de mentségére legyen a fiúnak, hogy iszonyúan jól nézett ki. Az már mellékes, hogy totál gyerekes volt. Léggitározott a zenére, és ha csak egy ember volt a közelében, annak neki is ment, hogy pogózzanak. Persze ez egy stílus, nem azzal van a baj, ő szuperül csinálta, csak én nem illettem oda. Meg Mike kiröhögte, amikor bemutattam neki. Hát igen, tőle messze állt ez az életforma. De azért szépek voltunk együtt, annyi volt bennünk a közös, hogy hosszú volt a hajunk. Egyszer említettem is neki, hogy hasonlít Brandon Leere A hollóból, de fogalma se volt arról, hogy miről beszélek. Ez megadta a végső lökést, hogy beszéljünk a kapcsolatunkról. Először beszéltünk róla, és utoljára, mert akkor szakítottunk is, de finálénak átöleltem, és belenyomtam a fejem a bőrdzsekije nyakába. Picit talán még könnyeztem is, de nem tudom, hogy a szakítás miatt, vagy mert nem tudta, ki az a Brandon Lee. Utána meg már egyenesen Nick következett. Nem vagyok, és soha nem is voltam az a pasizós típus, kevés emberrel értettem meg magam. Istenigazából ez a két kapcsolatom volt, ebből is csak Nick a komoly. Tizennégy évesen csókolóztam először az egyik barátommal egy buliféleségen, ami akkor nagy dolog volt, és azt hiszem, tízre otthon kellett lennem. Üvegeztünk, és ő akkor megcsókolt, hétfőn meg levelezni akart velem a suliban, de én már nem akartam. Félreértés ne essék, nem csak kihasználtam egy csók erejéig, mindössze annyi volt a bajom, hogy ő akkor a legjobb barát szerepét töltötte be a nyugodt kis életemben, és ez nekem tökéletesen megfelelt. Régen voltak haverjaim, mindig is a fiúkkal jöttem ki jól, de ezek az emberek mára már messze vannak. Emlékszem rájuk tisztán, és biztos, hogy ők sem felejtettek el, mindig is egyedüli lány voltam köztük, csak valami változott. A gimiben sokat, sőt szinte mindig együtt lógtunk. Aztán jöttek a barátnők, a bukások, és elengedtem őket. Valahogy kicsúszott a kezemből az irányítás, és mindenki ment a maga dolgára. Második elején már nem azok voltunk, akik régen, és ezt mind éreztük, így jobbnak láttuk nem erőltetni a dolgokat, ráadásul én megbuktam, és évet kellett ismételnem, ami nem igazán tett tönkre, szó szerint szartam az egészre. Nos, az iskola gyenge pontom, nem szeretek róla beszélni, de ez az a téma, ami úgyis előjön, szinte elkerülhetetlen. Igen, évet ismételtem, mert egész évben egy betűt se tanultam, na meg beszart a vesém. Nem vagyok rá büszke, de nem is szégyellem, hisz a legjobbakkal is előfordul. Sokfajta diák létezik, belőlük is lehet kategóriákat csinálni, de én ebben is új fejezetet nyitottam, mert egybe se tudtak besorolni.

4.

Ültem a pultban, és éreztem, hogy megy fel az agyamban a pumpa. Nem tartoztam azok közé, akik boldogan emlékeztek vissza a gimis évekre. Nem, rémálom volt, szenvedés, szörnyűség. Általában próbáltam nem gondolni rá, de a szálak lassan mindig visszakanyarodtak abba az átkozott iskolapadba, és felidegesítettem magam ezzel! Az órámra néztem, öt perc múlva kilenc. Reméltem, hogy Tom aznap otthon hagyja a kiscicáját, mert még éreztem az agyamban a Jenny-pláza okozta károkat, egyelőre elég volt az is.

Kinyílt az ajtó, és belépett egy srác. Magas volt, rövid haja be volt zselézve, és olyan aranyos arca volt, nagy kék szemekkel. Nem szerettem a kék szemű fiúkat, de ha mindenki, aki innen vesz ki filmeket, hasonlóan néz ki, akkor már nem rossz az egész. Megállt, rám nézett, majd rántott egyet a vállán, és elindult a pult felé. Elővettem a legszexisebb nézésemet, majd csábosan megkérdeztem:

– Segíthetek?

– Nem, kösz – felelte a srác közömbösen, majd a hátizsákját rávágta a pultra, és bejött mellém. Már épp meg akartam kérdezni, hogy mi a szart képzel magáról, amikor bevillant az agyamba, hogy ez biztos a munkatársam. Remek, ennél rosszabb már nem is lehet.

– Te biztosan Jason vagy! – szóltam neki, mire rám nézett, és felhúzta a jobb szemöldökét. – Én Linda vagyok, a munkatársad – szóltam újra, majd kezet nyújtottam felé. Megráncigálta a kezem, és így szólt:

– Szia, Linda!

Ennyi. Leült a székre, és kivett egy magazint a táskájából, amibe rögtön el is merült. Én továbbra is álltam a pultban, és kérdőn néztem. Hát ez isteni – gondoltam –, nagyobb paraszttal nem is dolgozhatnék, jöjjön már Tom, ez így nagyon kínos.

Persze ahogy az lenni szokott, Tom csak nem akart jönni, vendég se, én meg ott álltam, mint egy birka, a hülyegyerek meg olvasott. Rettentő kínosan éreztem magam, fogalmam sem volt, hogy most mit tegyek. Se újság, se könyv nem volt nálam, filmet nem akartam berakni, mert azon sokat kéne gondolkodnom, hogy melyiket, ráadásul szomjas is voltam, de ilyen csöndben tök ciki inni, amikor szinte minden kortynak hangja van. Pontosan ezektől az apró problémáktól ember az ember, de abban a pillanatban egy csiga is szívesebben lettem volna. Nem akarom ezzel megbántani a csigákat, nagyon aranyos állatok. A fenébe is, kínos helyzet volt, nem tudtam belőle kimászni, és csigákon gondolkodtam. Gyerünk, Linda, most légy okos. Hát persze. Úgy döntöttem, rágyújtok. De mivel bent nem lehetett dohányozni, ki kellett állnom az ajtóhoz. Kivettem a táskámból a cigit meg a gyújtót, és Jason felé fordultam.

– Kimegyek, elszívok egy cigit – mondtam, de rájöttem, hogy ez most hülyeség volt. Miért kellett egy idegen embernek bejelentenem, hogy rágyújtok.

Rám nézett.

– Rendben. – Majd visszamerült az újságba.

Ettől az egyszavas válaszától egy picit sem szerettem jobban. De ha már ilyen hülye voltam, most meg kéne kérdeznem, hogy kér-e, mert úgy illik. Bár az eddigiek alapján fingja sincs az illemről a srácnak, mégis meg kéne kínálnom.

– Ööö, te is kérsz? – kérdeztem, miközben egy picit felé tartottam a dobozt, jelezvén, hogy még mindig a cigi témánál tartok. Nem, nem dohányzom, nem kösz, hagyjál már… bármit mondjon, csak ne nézzen! Az sose jó.

– Aha, kösz – mondta, majd felállt, és kiment az üzlet elé.

Ez kurva jó, ott álltam, és meg kellett mozdulnom. Hogy nekem milyen jó ötleteim vannak, és mennyire jó emberismerő vagyok. Ezeken ráértem később rágódni. Mindketten rágyújtottunk, és csendben cigiztünk. Azt hittem, hogy ma már kínosabb nem lesz, de persze tévedtem. Ez maga volt a kín felsőfokon. Őt látszólag semmi nem zavarta, dohányzott, és esze ágában sem volt megszólalni. Biztos csak én stresszeltem túl a helyzetet, de nem bírtam az erőltetett dolgokat. Soha nem örültem még annyira semminek, mint Tom kopasz fejének. Megállt az autójával, és még oda se ért hozzánk, már kiabált nekünk:

– Kint dohányzik a stábom, és nem dolgozik? – nevetett nagyot a saját „poénján”. Már akartam mondani, hogy bocs, meg hogy majd külön cigizünk, meg minden, mikor odaért, és két tenyerét összedörzsölve így szólt: – Na, adjatok nekem is gyorsan egyet, a Nyuszkó mindjárt jön, csak kiraktam valami butiknál, és tudjátok, már leszokóban vagyok. Na mindegy, gyorsan.

A kezébe nyomtam a doboz Marlborót, benne az öngyújtóval, és Tom, mint egy kamasz, nagyokat szívva, gyorsan fogyasztotta a cigarettáját. Látszólag jó rég nem szívott már egy szálat se, mert annyira megszédült tőle, hogy megfogta a lépcső korlátját. Én mondom, élmény volt nézni, ahogy ez a nagydarab, kopasz állat megpördül egy Marlbi Lighttól.

– Na, menjünk be – szólt, mire mind a hárman bementünk az üzletbe. – Nehogy szóljatok a Kiscicának, nagyon bepörög, ha dohányzom! – mondta Tom, és bekapott két rágót. Fél szemmel Jasonre néztem, aki valószínűleg tudta, kiről van szó.

Tom elkezdett nekünk magyarázni a szabályokról. Csak a lényeget jegyeztem meg, mert Tom élvezettel játszotta a főnökünket, és mindenféle baromságokkal fárasztott. Igazi szabály csak pár volt, mint például záráskor vihettünk haza filmet, de ha másnap nem is dolgozunk, akkor is vissza kell hozni reggel kilencre. Ha a hűtőből kiveszünk egy üdítőt, azt bizony ki kell fizetnünk. Mindig zárjunk be rendesen. Hát kb. ez volt a lényeg, amit, azt hiszem, mi első pillanattól kezdve tudtunk, de gondoltam, Tom játssza csak a nagyembert. Elhangzott még az is, hogy ha kibontjuk a Video magazint, ki kell fizetni, és hogy ingyen internetezhetünk, de ha jön valaki, abba kell hagyni. Ez szintén értelmes dolog volt. Már majdnem megkérdeztem, hogyha rendelek egy pizzát, ki kell-e fizetni, de Tom mégiscsak a főnököm volt, vagy mi, nem kéne belekötnöm. Nyuszifül is megérkezett rózsaszín miniruhában – mi másban is jöhetett volna. Ahogy belépett az ajtón, Tom keményebb hangnemre kapcsolt. Ez kellett, hogy a buta barátnőjének bemutassa, ő tud bánni két fiatal alkalmazottal. Csinibaba rám nézett, méregetett, majd miután szerintem észrevette, hogy vékonyabb vagyok nála, duzzogva nézegette a borítókat. Hát ez van. Nem sokan vékonyabbak nálam, mindössze negyvenhárom kiló vagyok, de mivel csak százhatvanöt centire nőttem, szerintem ez így arányos. Anyutól örököltem ezt az alakot, bármennyit kajáltam, egyszerűen nem híztam – ezért sok ember kinyírt volna már, most eggyel nőtt a táboruk. Nem igazán számított. Tom közölte, hogy valahogy rendezzük szét a borítókat. Ez a normál ember nyelvén úgy hangzott volna, hogy az új filmeket tegyük jól látható helyre, a régieket meg hátra a francba. Szomorú voltam, hogy egy ilyen ember, akinek gőze sincs az egészről, nyit egy kölcsönzőt. De ez van, ilyen az élet!

– Mackó, ez az a vicces film, tudod, ezt vigyük haza! – visított közbe Tom barátnője.

– Kussolj már be, éppen pofáztam, ha nem vetted volna észre!

Tom megint leordította a barátnőjét. Jason meglepődve nézte a jelenetet, én már fel voltam rá készülve.

– Adjátok oda, amit kért! – folytatta Tom.

Bementem a pultba, kikerestem a kazettát, majd odavittem a lánynak. Valami köszféle hagyta el a száját, miközben a csípőmre nézett összeráncolt szemöldökkel. Oké, elég, most már jó lenne, ha nem bámulna ilyen csúnyán, mert kezdett idegesíteni. Amúgy se nagy gond, majd Tom kifizeti neki a műtétet. Ma már egy ilyen zsírleszívás egy hétvége alatt megvan.

– Na, akkor mi megyünk, holnap is gyertek mindketten, valamikor délután bejövünk, visszahozzuk azt a szart, amiért nyávogott, és akkor megbeszéljük, hogy ki mikor jön egyedül – mondta Tom, majd a barátnője felé fordult: – Gyere, Husi, megyünk! Sziasztok!

Ezzel Tom és a nője elment. Ismét ketten maradtunk, dög meleg volt. Az a kínos csönd elmúlt, maradt helyette a csönd.

– Hát akkor szerintem rendezzük át a boltot! – szólt felém Jason, majd meg sem várta a válaszomat, elindult a polcok felé. Kíváncsi lettem volna, hogy ezt nekem mondta-e, vagy egyáltalán észrevette-e, hogy nem egyedül van az üzletben, sőt a világon. Lehet, hogy csak magában beszélt. Azért odamentem, és segítettem lepakolni.

– Kezdjük a horrorral, az menjen leghátra! – közölte ismét saját magával. Így elkezdtük a nem kis munkát.

– Szerintem rakjunk be valami filmet, legalább szóljon valami – mondtam, célozva arra, hogy mennyire unalmas ember.

– Jó! – volt a válasz.

Élményként gondoltam az előttünk álló három hónapra. Lehet, hogy nyár végére megnémulok mellette.

– És milyen filmet tegyek be? – próbálkoztam tovább.

– Nem mindegy? Úgyse nézzük. – Ez korrekt válasz volt, vérig sértődtem.

Nem elég, hogy én, ismétlem, én kapcsolódtam egy ilyen senkihez, még le is kezelt, ki is oktatott. Gondoltam, ha harc, hát legyen harc. Bementem a pultba, megfogtam az első DVD-lemezt, ami a kezembe akadt, és benyomtam a lejátszóba. Visszamentem pakolni, és elkezdődött a háború. Valaki előbb-utóbb úgyis megszólal, de az fix, hogy nem én. Ez az ember könyörögni fog, hogy szóljak hozzá. De az is lehet, hogy megint túlpörögtek a gondolataim, és semmi ilyesmi nem fog történni. Az viszont biztos, hogy háború volt köztünk. Persze Jason erről semmit nem tudott. Szóval csak válogattuk a borítókat, és én már elterveztem, hogy melyik filmeket viszem haza. Arra is gondoltam, hogy kirabolom Tomot, persze nem a bevétellel, mert az nem volt, hanem filmekkel. Mindig is annyi filmet akartam, hogy belefulladjak. Remek! A saját halálomon gondolkodtam, ami egyre jobban alátámasztotta, hogy szörnyen unatkoztam.

5.

Furcsa, hogy Mike még nem hívott fel. Máskor, ha részeg, mindig az az első dolga ébredés után, hogy körbetelefonál mindenkit, és kideríti, mi történt, és hogy kivel veszett össze. Okos gyerek, végül is igaza van, csak legtöbbször azt hívja először, akivel összeveszett. Mondjuk, az is lehet, hogy még nem kelt fel. Nem szeretem, ha iszik, mert egyébként se volt normális, részegen meg kezelhetetlennek bizonyult. Egyszer, úgy tizennégy éves lehettem, amikor anyuék elutaztak pár napra, és Mike hatalmas bulit csinált. Természetesen nagyon kiütötte magát, és akkor még soknak számított az a három év korkülönbség köztünk, így szart arra, amit mondok, és az összes haverja is. Mindenki a legotthonosabban érezte magát nálunk. Ettek, ittak, aludtak, hánytak, törtek, én meg rohangáltam és mindenkivel ordítoztam, de mindenki kiröhögött. Akkor követtem el azt a hibát, hogy nem zártam be a szobaajtóm, egyébként azóta minden hétvégén kétszer kulcsra zárom, ha eljövök otthonról, mert amikor beléptem a saját kis birodalmamba, már voltak benne. Mire kirugdostam a részegeket az ajtómon, akkor vettem észre, hogy nincs a halam az akváriumban. Egy darab aranyhalam volt, és az is eltűnt a helyéről. Mindenkit végigkérdeztem, de senki se látta a halacskát. A legtöbben szerintem nem is láttak, és a kérdésemet se hallották, de én kerestem tovább, még bíztam benne, hogy jól van. Pár óra múlva aztán meglett, a nappaliban egy fotelban volt, és ült rajta valaki. Miután az a személy felállt onnan, akkor vették észre, és rögtön szóltak nekem, de már késő volt. Nagyon sírtam, majd eltemettem a kertben. Azóta se jöttem rá, hogy ki, de főleg miért vette ki őt, és rakta a fotelba. Azt meg már végképp nem tudom, hogy végül miért ült rá. Mike persze másnap nagyon rosszul érezte magát, és vett is nekem egy másikat, de az már nem volt ugyanaz. Azért se, mert az első halacska pótolhatatlan volt számomra, másrészt pedig, amit Mike hozott, az súlyosan depressziós volt. Egyik nap kiugrott az akváriumból, és mire rátaláltam, meghalt. Ez történik tömören, ha Mike iszik a barátaival. Szerencsére nálunk otthon nagyon ritkán fordul elő, inkább mást boldogítanak. Mike észbe kapott, hogy eléggé félti a házunkat még magától is. És én ki is kötöttem, hogy nem akarok még egy bulit látni otthon, azok után, ami szegény hallal történt. Na persze, és Mike még azt hitte, hogy kibékíthet egy olyan kamikazehallal. Ezért azóta is haragszom rá, bár sok-sok éve történt, de nem felejtem el. Persze ez se komoly, kétévente eszembe jut, és akkor fél órát mérgelődök.

Végeztünk a horrorrészleggel, és elkezdtük a drámát. Még mindig egy szót sem szóltunk egymáshoz. És én még azért mentem el dolgozni, hogy ne golyózzak be. Kivettem egy kólát a hűtőből, és gondosan felírtam egy papírra, mert úgy gondoltam, biztosan fogok még fogyasztani, és este ki kell fizetnem. Jason háttal volt, guggolt és borítókat válogatott. Még csak hátra se fordult, hogy mit csinálok, de azt hiszem, nem is érdekelte. A tévére néztem, amiben az általam berakott film ment: egy család reggelizett. Hát nem egy sci-fit tettem be, de hogy egy családi háziállatos filmet sikerült kikapnom a pultból, hát erre nem voltam büszke. A család amerikai módra reggelizett, ami a filmekből ítélve annyit jelent, hogy egy négytagú család annyit eszik reggel kilenckor, mint egy európai egy hét alatt összesen. Nekem ezek a dolgok soha nem fértek a fejembe, nekem a reggeli annyit tesz, hogy cigi és kávé. Anyu szintén így kezdi a napot, apu tud enni bármikor, Mike-ot meg ritkán látni reggel, neki a reggelije általában letöltés és internet. A másik dolog meg a reggeli alatti beszélgetés. Én ébredés után gondolkodni se tudok, nemhogy dumálni és jókat nevetni. A reggel az reggel, akkor ne legyenek kedvesek az emberek, ne akkor akarjanak beszélgetni, akkor forduljon mindenki magába. Gondolom, én vagyok ilyen beteg elméjű, de az ébredés kínosan érint, az a nap legnehezebb része számomra.

Jason még mindig háttal volt, gondoltam, el is mehetnék, és este visszajönnék. Kétlem, hogy észrevenné.

Délig! Azaz déli tizenkettőig egy árva szót sem szóltunk egymáshoz. Hihetetlen volt. Megcsináltuk az összes sort, minden borító a helyén volt, még vendég is jött kettő, akiket én szolgáltam ki, és mégis, Jasonnel egy szót sem beszéltünk. Ráadásul a két vendég úgy érkezett, hogy tudta, mit szeretne, így nem villoghattam fantasztikus filmes ismereteimmel. Rá kellett ébrednem: szar ez a munka. Mentem volna moziba pénztárosnak. Ott legalább, ha bunkó velem valaki, legelőre adom a jegyét. De itt tehetetlen voltam. Jason rám nézett, és úgy csinált, hogy kinyílt a szája, és hang jött a torkán. Félelmetes volt.

– Te nem vagy éhes? – kérdezte.

– De, kicsit – válaszoltam.

– Valamelyikünk menjen el kajáért! – mondta.

Hihetetlen! Egyik mondat követte a másikat. Ez nem más, mint egy beszélgetés.

– Elmegyek, ha gondolod – ajánlottam fel nagylelkűen, így legalább kitombolnám magam.

– Oké – jött a tömör válasz.

– McDonald’s jó? – kérdeztem, bár nem is volt kérdés, neki itt, ebben a témában nem volt választási joga.

– Persze! Három hamburgert, egy nagy krumplit meg egy almás táskát kérek. – Ezzel felállt, pénzt vett ki a zsebéből, majd a kezembe nyomta.

Álltam felhúzott szemöldökkel, és gondolkodtam. Van bőr a képén, de nem sokáig, mert visszajövök és letépem az arcát. Beültem a kocsiba, és a legközelebbi McDrive-ba hajtottam. Nem kellett volna sietnem, de nem akartam, hogy bármi baj legyen. Első napom volt, nem léphettem le órákra. Így visszahajtottam a jópofa gyerek kis menüjével, ami ismét egy jó húzás volt tőlem. És még csak bele sem köptem az almás táskájába. Nem probléma, ha még picit jobban kiborít, a nap végére megölöm.

Leraktam a zacskót, amit rögtön betámadott, és a tartalmát kitette a pultra.

– Ketchup nem volt? – kérdezte teljesen komolyan.

Két választásom volt. Vagy nyelek egy akkorát, amekkora a bolygónk, vagy az első napon kirúgnak innen, mert szétverek mindent Jason fején. Az első variációt választottam, mert úgy éreztem, hogy ez már nem lehet komoly. Ez szívatás.

– Nem mondtad, hogy kérsz. De különben szívesen, bármikor hozok kaját – szóltam, mire elmosolyodott. Ezt nem tudtam hova tenni…

Abszolút nem ismertem, mosolyogni se nagyon láttam, nem tudom, hogy ez a rendes vagy a szemét mosoly volt, és ez kezdett kiborítani.

– Azt hittem, egyértelmű, hogyha krumplit kérek, akkor ketchupöt is – válaszolta, miközben rám sem nézett, hanem evett.

Körbepillantottam, azt a bizonyos kandikamerát kerestem, de nem találtam. Rá kellett ébrednem a tényekre: egy szellemi fogyatékos a munkatársam.

– Te most viccelsz velem, ugye? – fordultam hozzá gyilkos tekintettel, tudva, egy dobása van. Ha olyat válaszol, teszek a kölcsönzőre, teszek Tomra, megölöm!

– Persze hogy viccelek, kösz a kaját – mondta, majd összegyűrte a hamburger papírját, és a szemetesbe dobta.

Hülyét csinált belőlem. Megint ott álltam és nem értettem. Remek! Tovább hallgattuk a csendet, ami egy ideig érdekes, aztán unalmas, aztán idegtépő volt.

– Keresek valami filmet, amit berakok. Oké? – kérdezte Jason, de ez költői kérdés volt, nem is várt választ, eltűnt a sorok közt.

Vendég érkezett, de nem ember formájában, hanem egy darázs szállt be az ajtón. Először a kólámra vetette magát, amiről nagy nehezen elhessegettem, majd megtetszett neki a parfümöm, és engem vett célba. Gyűlölöm a rovarokat, irtózom és undorodom tőlük, és ez alól a darázs se kivétel. Sőt, talán azt utálom a legjobban, mert kiszámíthatatlanul repül, és ha megcsíp, az szörnyen fáj. Amíg Jason guggolva keresett a sorok közt valami nézhető filmet, addig én közelharcba kerültem a darázzsal. Egészen mátrixosra sikerült, amikor repült felém, én meg oldalra elhajoltam, és már épp ünnepelni akartam magam, hogy biztosan én vagyok a kiválasztott, mikor visszajött. Ezúttal erősebb lett, én meg kapálóztam mindenhogy, Jason pedig még mindig a sorok közt volt, amikor egy erős szúrást éreztem a csuklómon, és igaz, hogy türtőztetni akartam magam, mégis elég hangosan csúszott ki a számon, hogy:

– A kurva életbe!

Jason feje jelent meg a polc fölött.

– Tessék?

– Semmi, csak egy darázs – szóltam az előbbinél kicsit halkabban.

– Megcsípett? – kérdezte, ami rendes dolognak tűnt, de engem kicsit se érdekelt, mert fájt.

– Aha, de nem vészes. – Majd szisszentem egyet, mert rekordidő alatt háromszorosára dagadt a csuklóm, és elég szörnyen festett.

– Mutasd csak! – És elindult felém. Megfogta a kezem és folytatta: – Elég rossz helyen csípett meg.

Még szép, tud jó helyen csípni? Ez a srác hülyeséget beszél.

– Gyere, tartsd hideg víz alá! – Ezzel óvatosan megragadta a kezem, és elhúzott a vécé felé. Kinyitotta a csapot, berakta alá a kezem, és mondta, hogy maradjak ott.

Eleinte jólesett a hideg víz, de öt perc után már kellemetlen volt, és még mindig nem jött vissza. De hát azt mondta, hogy maradjak. Lehet, hogy filmet néz, és arra gondolt, maradjak, ameddig akarok. Már megint nem tudtam, hogy mit csináljak, végül is most tök rendes volt. Amíg ezen filóztam, a csuklóm már hibernálódott, de végül visszajött.

– Na, jobb már? – kérdezte.

– Aha, köszi – szóltam, és nagyon örültem, amikor elzárta a csapot. Jó erősen rátekerte a csuklómra a törölközőt.

– Ezt hagyd rajta egy kicsit! – mondta, és mosolyogva kiment.

Ott álltam törölközővel a kezemen, mint oly sokszor, most is szerencsétlennek éreztem magam, de azt hiszem, rájöttem, ez a srác rendes. Igen. Lehet, hogy az eddigieket csak felfújtam vagy félreértettem, és rendes. Kétségek közt vergődtem, de eszembe jutott, hogy azt odakint is tudok, így kimentem a mosdóból. Elterveztem, hogy kimegyek dohányozni, és most szívesen hívtam magammal Jasont, aki jött is. Lehet, hogy rossz emberismerő vagyok. Sok minden lehet.

Tény, hogy vannak emberek, akik lúzernek születtek. Azt hiszem, hogy én is ilyen vagyok. Elvégre, ha egy ember naponta többször tartja magát szerencsétlennek, ráadásul jogosan, akkor az valami olyasmi.

Ez is csak velem történhetett meg, ez a „darázs incidens”. Miért nem csípte meg Jasont? Mindegy, már megtörtént, csak úgy nézett ki a kezem, mintha egy baseballkesztyű lenne rajta. Elszívtuk a cigit, természetesen egy szó nélkül, és visszatértünk az üzlethelyiségbe. Leültem internetezni, ha már ott voltam. Ismét jól beégtem, bár most csak saját magam előtt, ugyanis egy darab e-mailem se jött. Ez nem szép dolog Nicktől, vagy fogalmazhatnék úgy is, hogy elszomorító. Miért nem írt? Rémes, az életem kezd kicsúszni a kezemből. Itt van ez a munka is. Egyáltalán nem élvezem, sokkal jobbra számítottam. Persze, ha az ember nagyon vár valamit, és eltervezi, akkor az sose úgy jön össze. Ráadásul hihetetlen, de meg fogom érdemelni a fizetést.

Vendégek érkeztek, ezért gyorsan felpattantam a gép elől, és megkérdeztem, hogy mit akarnak. Három taknyos kölyök volt, nem lehettek idősebbek tizenkét évesnél, de lehet, hogy még annyi se, és természetesen internetezni jöttek. Mondtam, hogy semmi akadálya, bekapcsoltam nekik a gépet, és még az is eszembe jutott, hogy hát gyerekek, segítek nekik, megmutatom, mit hogy kell. Aha, majdnem. Mind a három hülyegyerek megtámadta a computert, és innentől kezdve nem értettem, miről beszélnek. Processzor, modem, giga… Persze ez csak az, amit vissza tudtam idézni, mert egy értelmes, illetve érthető szót sem hallottam. Ezek még képesek, és feltörnek valamit kora délután. Mi van ezekkel a taknyosokkal? Ez a szórakozásuk? Mert erre még annyira ráérnének. Én örülök, hogy ez kimaradt a gyerekkoromból. Ugyan Mike ilyen idióta lett, de én abszolút műszaki analfabéta vagyok. Véleményem szerint egy gyerek játsszon autókkal meg Barbie babázzon, esetleg nézzen filmeket, de ne internetezzen délután kettőkor, amikor kint gyönyörű idő van. Oké, ezeket visszavonom, semmi közöm hozzá, hogy a szaros mit csinál szabadidejében. Jason újabb újságnak esett neki, így voltam olyan bátor, hogy amit elolvasott, azt elkértem. Szóval leültem, és a kezembe vettem egy autó-motor magazint. Remek! Azt hittem, valami értelmeset olvasott, engem nem érdekelnek a kocsik. Örülök, hogy a sajátomat felismerem. Kénytelen voltam átlapozni, meg egy-két dologba beleolvasni, mert ez már így is ciki volt. Tehát választhattam: vagy olvasom az autók érdekességeit, vagy kiakadok a taknyosokon. Valóban nehéz dolog volt dolgozni.

Nyílt az ajtó, négy hasonló korú gyerek lépett be. Tőlük is megkérdeztem, hogy mit akarnak, ők nézelődni jöttek. Erre mit szokás mondani? Fogalmam sem volt, így beengedtem őket. Úgy emlékeztem, hogy kölcsönzőben dolgozom, de mindenfelől hülyegyerekek vettek körbe. Csörgött a mobilom. Kikaptam a pultból, olyan klassz érzés volt, hogy csörög, mintha fontos ember lennék. Persze csak három ember hívhatott. Anyu, apu vagy Mike. Ez esetben az utóbbi volt, felébredt.

– Igen? – szóltam bele vagányan.

– Szia, hugi! Mi újság? – kérdezte. A hangjából ítélve nem volt túl jól.

– Semmi extra, most épp bolondokháza, de eddig nem sok. Most keltél?

– Nem, csak másnapos vagyok, és reggel óta hánytam. Addig nem akartalak hívni – szólt.

– Megtisztelő! – feleltem, és azon elmélkedtem, hogy hiába a bátyám, akkor is, menjen már a francba, kit érdekel, hogy hányt. – Na jó, most le kell tennem – szóltam, mert rá akartam nézni a kölykökre, mivel nagyon eltűntek valahol hátul –, majd később felhívlak, vagy nem tudom. Puszi!

Lenyomtam a telefont és hátramentem megnézni, mi újság. Mind a négy gyerek a pornóborítók előtt állt, és csodálkozva nézelődtek. Nem akartam se ünneprontó, se bunkó lenni, de azt hiszem, eleget nézelődtek. Húzzanak ki innen! Finoman köhintettem egyet, mire mindannyian rám néztek, és azzal a lendülettel vissza is fordultak. Nem számít, nem ők az elsők, akik nem vesznek rólam tudomást, túl fogom élni.

Nem szeretem túlzottan a gyerekeket, csecsemőnek aranyosak, aztán ha már beszélni tudnak, onnantól kezdve idegesítőek. Ezek meg, az ilyen korosztály, hihetetlenül szemtelen. Nem vagyok egy testes valaki, de olyan sallert lenyomok bármelyiknek, ha kell, hogy ott marad. Iszonyúan kemény voltam, fogalmam sincs, hogy mitől. Valójában még sose vertem meg senkit. Pedig terveztem már, de az kevés. Mike-kal, mióta felnőttünk, szóban gyilkoljuk egymást, de gyerekkorunkban sokat bunyóztunk. Általában ő győzött, én meg sírtam, beköptem, leszidták. Igen, a rendes húgocska. Lehet, hogy szemétség volt beköpni, de mentségemre legyen, egyszer úgy állba vert, hogy azóta kattog az állkapcsom evés közben. Lényeg, hogy a kölykök még mindig a pornórészleget stírölték, és rájuk kellett szólnom.

– Szerintem ehhez még túl fiatalok vagytok, nézelődjetek másfelé! – mondtam nekik én, a nagy és okos felnőtt.

Erre a nyúlfogú gyerek rám nézett, középső ujjával – ami biztos nem véletlen – feltolta a szemüvegét, és értelmesen így szólt:

– Mer’?

– Mer’ seggbe rúglak. Na, vesztek ki valamit? – kérdeztem.

– Mi közöd hozzá? – Ezúttal a dagi kölyöknek nyílt ki a csipája.

– Na ide figyeljetek, szarosok! Vagy kivesztek filmet, de nem pornót, mert az korhatáros, vagy húzzatok a francba! – szóltam bájosan.

Normál esetben nem érdekel, hogy mit csinálnak, de rájuk szóltam, mert rájuk kellett. Utána úgyis visszamennek oda, ha érdekli őket, de azt én „nem látom” már. Ezek rohadt szemtelenek voltak.

– Húzz te a francba! – szólt újra a nyúlfogú.

– Ahogy gondoljátok – próbáltam nem idegbajt kapni.

Visszamentem a pulthoz, Jason nagy meglepetésemre újságot olvasott, a tévében meg lőttek, bombáztak, kiabáltak. Klassz film, amúgy nagy kedvencem, de most mással kellett foglalkoznom.

– Ööö, Jason! – szólítottam meg.

– Igen? – kérdezte, és nagylelkűen egy pillanatra abbahagyta az újság böngészését, és rám nézett.

– Segítenél? Négy kamasz a pornórészlegnél élvezkedik húsz perce, és nem bírok velük – mondtam neki, majd hozzátettem –, nem akarom, hogy egy egész iskola ott álljon és bámuljon. – Ez így már jobban hangzott.

– Persze, megnézem őket. – Ezzel felállt és hátrament.

Ültem a pultban, és vártam a fejleményeket. A másik három gyerekkel nem volt gond, épp a NASA-t törték fel a neten. Öt perc elteltével megjelent a négy gyerek, mögöttük Jason, terelte őket, és köszönés nélkül távoztak. A nyúlfogú az ajtóban még megtorpant és visszanézett, de Jason rászólt:

– Tűnj innen a picsába!

A gyerek érezte, hogy ez komoly, elment. Jason meg visszaült, és a motyogásából annyit vettem ki, hogy:

– Gyűlölöm a kölyköket!

Felvette az újságot, és tovább olvasta. Ez igen! Ez tud bánni a szarosokkal. A másik három is megértette, hogy jobb csendben maradni, így tovább gépeztek, hála a jó égnek, halkan. Fogalmam sincs, hogy mi történt hátul, valószínű, csak arról van szó, hogy rossz emberrel pimaszkodtak. Legalább tudom, hogy Jason is ideggyenge. Ez egy jó kölcsönző, mert az én idegeim se stabilak, Jasonéi se nagyon, Tomot meg meg se kell említeni.

6.

Nagyjából így telt el az első hivatalos munkanapom. Jött még pár ember, de ők is határozott céllal érkeztek, tudták, mit akarnak. Hát nem villoghattam, és nem ajánlhattam semmit. De gondoltam, holnap is lesz nap, sőt, augusztus végéig… nem tudtam, pontosan hány nap, de sok. Abból, amennyit addig láttam belőle, Jason teljesen magának való ember volt. Kilenckor bezártunk, majd jött a fájdalmas búcsú, ami kb. így hangzott:

– Hát, akkor holnap reggel találkozunk. Szia! – mondta.

– Szia! – válaszoltam. Nyitottam a kocsim, Jason meg elindult gyalog a buszmegálló felé. – Jason! – szóltam hirtelen utána.

– Igen? – kérdezte, miközben visszafordult és megállt.

– Elvigyelek valameddig? – Azért kérdeztem meg, mert tizenkét órája ott rohadtunk. Egész nap harminchét fok volt. Ha én nem kocsival járnék, tuti jólesne, ha valaki hazadobna. Meg hát egy ilyen nap után kinek lenne kedve buszra szállni?

– Köszi, de csak ha útba esik – válaszolta.

– Merre mész? – kérdeztem, mire mutatott egy irányba. Mondhatnám azt is, hogy nyugat felé mutatott, de hülyén hangzana. Meg fogalmam sincs, hogy a kölcsönzőtől merre van nyugat. – Arra megyek, szállj be! – mondtam neki. Pont a másik irányban lakom, semmi keresnivalóm nem lett volna arra, amerre Jason ment. De milyen ciki lett volna azt mondani, hogy bocs, nem arra megyek, szia.

Beszálltunk és elindultam. Még mindig a Forrest Gump CD volt bent, így mikor beindítottam a kocsit, a zene is tovább ment. Ültünk egy darabig csendben, majd Jason megszólalt:

– Szereted Alan Silvestrit?

Az első ember volt, akivel valaha találkoztam, és felismerte a filmzenémet, sőt a zeneszerzőt mondta. Teljesen boldog lettem.

– Nagyon. Te? – kérdeztem vissza, bár valószínű, hogyha ilyen hamar felismeri, akkor sokat hallgatja.

– Én is – válaszolta.

Ismét csak ennyi volt a beszélgetésünk, viszont ennek már volt értelme. Szólt egy saroknál, hogy ott jó lesz, így kiraktam, és hazahajtottam Alan kíséretében.

Bementem a házba, és elsőként aput találtam meg a nappaliban, TV Shopot nézett.

– Szia, apu, megjöttem! – nyomtam egy puszit az arcára, és leültem.

– Szia, kicsim, milyen volt az első napod? – kérdezte.

– Fárasztó. Tömören ennyi. Majd később mesélek, csak elmegyek zuhanyozni – feleltem, majd felálltam, de apu még mondani akart valamit, ezért visszahuppantam.

– Nézd ezt a robotgépet! Arra gondoltam, hogy veszek egyet anyádnak karácsonyra – mondta apu.

Összeráncolt homlokkal válaszoltam:

– Karácsonyra? Június van, apa!

– Igazad van! Akkor születésnapjára.

Néztem aput, aki le se vette a szemét a tévéről.

– Jó, születésnapjára jó lesz! – feleltem, de persze tudtam, hogy anyu szülinapja februárban van. Mindegy, nem akartam lehangolni, hisz már tárcsázta is a számot.

Bementem a konyhába, és az asztalon egy nagy borítékot találtam a nevemre címezve. Hurrá, megjöttek a magazinok Nicktől. Felvittem magammal, és semmi másra nem vágytam, mint hogy letusoljak és megnézzem, mit kaptam. Bekopogtam Mike-hoz, de senki nem válaszolt.

Benyitottam a szobámba, és bevillant az agyamba, hogy miért csak hétvégén zárom be az ajtóm. Mike és Jenny a szobámban voltak, és filmet néztek. Beléptem, és csak bámultam. Mike az órájára pillantott, valószínű, hogy elszámolta magát.

– Mégis mit csináltok itt? – fakadtam ki köszönés nélkül.

– Filmet nézünk. Ne gurulj be! Milyen volt a napod? – kérdezte Mike jókedvűen.

Ne guruljak be? Ez normális? Pontosan tudja, hogy erre allergiás vagyok.

– Jól van. Elmegyek zuhanyozni, az tíz perc. Mire kijövök, ne legyetek itt. Az se érdekel, ha most kezdtétek nézni, rakd az utolsó tíz percre, és ennyi!

Igen, lehet, hogy ezekért a tulajdonságaimért nincsenek barátaim, de hogy őszinte legyek, szarok rá! Imádom a bátyámat, lehet, hogy ez egy kívülállónak nem tűnik fel, viszont mint minden jó testvér között, köztünk is akadnak szabályok. Azt még elviselem, ha ő bedöglik az ágyamba, és filmet néz, de se haverok, se barátnők ne legyenek vele.

Zuhanyzás közben próbáltam elemezni a napot, és rájöttem, hogy teljesen elfáradtam a semmittevésben. Mire végeztem, Mike-ék indultak.

– Fél óra múlva itt vagyok, várj meg, és beszélgetünk, oké? – mondta, majd hatalmas puszit adott. Nem tudom, mi volt ez, nem vagyunk azok a puszilkodós testvérek, szóval szólhatott annak, hogy elhanyagol és sajnálja, meg annak is, hogy Jenny előtt jó testvér.

Lementem, hogy megnézzem anyut, de a hálószobában volt már, és újsággal a kezében aludt. Majd holnap reggel beszélek vele, gondoltam, úgyhogy letettem az újságot, és gondosan betakargattam nyakig. Aztán rájöttem, hogy dög meleg este van, ezért egy kicsit kitakargattam, és visszatértem a szobámba.

Ledőltem az ágyra, és kibontottam a csomagom. Négy újság volt benne, és egy képeslap pár sorral. Hát, Nick nem vitte túlzásba az írást, de így is örültem, kedves dolog volt már ennyi is. Miközben elkezdtem olvasni, el is aludtam, így mire Mike hazaért, már édes álmaim közt lebegtem.

7.

Eszem ágában sem volt reggel hétkor ébredni, de csöngettek. Feküdtem az ágyban, és arra vártam, hogy nyissa már ki valaki az ajtót, de továbbra is lelkesen lógtak a csengőn. Levánszorogtam, majd kinyitottam. Mike még tuti aludt. Ő ilyenekre, hogy csengő, nem ébred fel, anyu biztos zuhanyozott, apuról nem tudtam.

Kimentem, és egy nagy autó állt a ház előtt, egy srác meg mosolyogva fogadta az ébredés utáni külsőmet.

– Jó reggelt! – köszönt.

– Jó reggelt, segíthetek valamiben? – kérdeztem, bár hangom ilyen tájban nincs sok.

– Igen, meghoztuk a csavarhúzókészletet – mondta a gyerek.

– Mit? – kérdeztem csodálkozva, de ekkor apu jött ki a garázsból, és mivel boldognak tűnt, rájöttem, ez őt illeti. Az autó oldalán most vettem észre a nem kis betűkből álló feliratot: TV Shop.

Remek! Gondoltam, le kéne kódoltatni a csatornát, mielőtt apa mindent megrendel. Bementem, és csináltam egy kávét. Nem sokkal később anyu csatlakozott hozzám.

– Szia, kicsim! Milyen volt a tegnapi napod? – kérdezte.

– Rémes. A munkatársam egész nap nem beszélt, de aztán elmentem kajáért, és utána már megszólalt, aztán jöttek a hülyegyerekek és felidegesítettek, majd a darázs is megcsípett – így festettem le anyunak a tegnapi napot tömören. Nagyot szívtam a cigarettámba, anyun látszott, hogy nem nagyon tudja, miről beszélek.

– Láttad, hogy Nick mit küldött?

– Igen, megtaláltam. Tudod, hogy apu csavarhúzókat rendelt a TV Shopból? – kérdeztem vissza. Anyu furcsán nézett, majd látszott, hogy valamiről megfeledkezett, és így szólt:

– Apáddal elutazunk a hétvégén! – szólt lelkesen.

– Ahhoz kell neki a csavarhúzó? – Nem nagyon tudtam így negyed nyolc körül összerakni a dolgokat.

– Nem tudom, mire kell neki, de az nem fontos. A lényeg, hogy pénteken elmegyünk nyaralni két hétre – felelte mosolyogva.

– Micsoda? Két hétre? – egyáltalán nem értettem. – A péntek az a holnapi péntek? Merthogy ma csütörtök van! – kérdeztem ingerülten.

– Ja, igen. Holnap. Apád nagyon rendes volt, azt mondta, hogy elvisz, és ott töltjük az évfordulónkat – szólt anyu.

– Milyen évfordulót? – fakadtam ki. – Nincs is mostanában évfordulótok!

– Tudom, de nem akartam neki mondani, olyan izgatott volt. Biztos ajándékot is kapok – mondta anyu lelkesen.

Ültem ott, mint akit fejbe vertek. Ez hihetetlen. Először a pasim lép le három hónapra, aztán a szüleim mennek el két hétre egy olyan évfordulót ünnepelni, ami októberben van. Mi történt az emberekkel? Van egy bátyám, akivel megszakadt a kapcsolatom, egy munkatársam, aki néma, és egy főnököm, aki idegbeteg. Mi történik velem? Még jó, hogy nincsenek barátaim, kíváncsi lennék, azok hogy lépnének meg előlem. Beszélgettünk anyuval még egy darabig, bár nem nagyon figyeltem, inkább törtem a fejem. Nem olyan rég még minden simán ment, tökéletesen unalmas napjaim voltak, soha semmi nem történt, most meg felborult minden. Az én szervezetem nem bír ekkora változásokat. Maradtam volna még anyuval, hisz másnap elmennek, de kilencre be kellett mennem, és még pizsamában szörnyülködtem a konyhában. Összekaptam magam, és elindultam az imádott munkahelyemre.

Közben azon filóztam, hogy mi lesz itt két hétig. Mert én még elvagyok, végül is reggeltől estig egy tékában rohadok, de Mike, az kemény dió lesz. Éhen fog halni. Hacsak nem. Jaj, ne! Hacsak nem lesz itt végig a hülye barátnője. Ez a variáció villámként hasított bele az agyamba, amikor egy biciklis elém vágott, és kis híján elütöttem. Le volt húzva az ablakom, így kiordítottam:

– Ostoba! És ha elütlek, mit csinálsz?

Erre csak hátranézett és bemutatott. Ez a nap is csodásan indult.

Beértem, ezúttal felkészült voltam, a tegnapi nap elég volt Jasonből, így könyvvel jöttem. Beraktam a pultba a Ragyogást, és felsöpörtem. Na nem mintha mániám volna a takarítás, csak túl sok volt bennem a düh, ki kellett adnom valahogy. Valószínű, hogy a dühkiadás leghülyébb formája jutott nekem, mert nem sok olyat hallottam, hogy valaki kisöpörte magából az ideget, de ez van. Pontosan kilenckor Jason is megérkezett, de mivel semmi kedvem nem volt beszélgetni, egy hullámhosszra kerültünk, és letudtuk a dolgot egy szia-sziával. Bevágta a táskáját a pultba, és kibontott egy kólát. Ha nem idegeskedek az egyre lúzerebb életemen, akkor figyelembe vettem volna, hogy milyen jól néz ki, de abban a pillanatban szartam rá. Kilenc húszkor egy nagydarab nő jött be a hihetetlenül aranyos kislányával, és leült internetezni. A csöppség meg ott téblábolt mindenfelé, majd nekivetette magát a borítóknak. A legalsó polcot érte csak el, leszedte róla az összeset. Én meg mentem utána és pakoltam vissza. Már körbejártuk az egész üzletet, de nem fáradt el, újra nekivetette magát, és pakolt.

– Figyelj csak, tündérem! Ne szedjük le mindet, oké? – mondtam neki, mert már fájt a derekam a sok hajolgatástól. A válasz egyszerű volt:

– De!

Ahogy érzi, nekem tök mindegy. Most nem fogok leállni egy négyéves gyerekkel balhézni, az anyja meg oda se figyelt, éppen csetelt. Rendben, megértem, hogy a gyereknek apa kell, de nem támogattam túlzottan ezt a fajta ismerkedési formát. Gyorsan ki kellett találnom valamit, mert ez egy gonosz gyerek, szétszedi a boltot.

– Figyelj csak, akarsz mesét nézni? – kérdeztem, mire végre abbahagyta a rombolást, és bólogatott.

Kiválasztottam egy elég jó Disney-t, de olyat, amit én is szeretek, mert lehet, hogy nem nézem, de hallom, és leültettem a kölyköt egy székre, majd visszapakoltam a földön heverő kazettatokokat. Nem is értettem, hogy miért dolgozunk itt ketten, Jason az égvilágon semmit nem csinált, csak maximum intelligenssé vált a sok olvasástól. Szólni akartam, hogy tartok magamnak egy gyors cigiszünetet, amikor észrevettem, hogy a Ragyogás a kezében van.

– Kimegyek, elszívok egy cigit, oké? – kérdeztem, miközben gyilkos tekintettel néztem a könyvem.

– Persze, menj csak! – mondta, és már el is veszett a Stephen King-műben.

– És ha úgy döntesz, hogy elkezded olvasni a könyvem, akkor meg sem kell kérdezni – szóltam flegmán, de nem tudta, miről beszélek.

– Mi van? – nézett rám érdeklődve.

Odasétáltam a pulthoz, és a hatás kedvéért rámutattam a helyre, ahová a könyvem raktam, de elakadt a lélegzetem, amikor láttam, hogy az a helyén volt. De nagyon ciki, de oltárira ciki!

Kikaptam a pultból, megmutattam neki, hogy jól lássa, majd lángvörös fejjel hangot próbáltam kiadni:

– Bocs, azt hittem, az az enyém!

– Nem, ez az enyém – felelte mosolyogva.

Óriási, ott tartottunk a kezünkben egy-egy Ragyogást egymás felé mutatva.

– Akkor most megyek cigizni – feleltem, és még mindig égve elindultam kifelé. Persze Jason látta rajtam, nem hagyhatta ki, utánam szólt:

– Én meg olvasom a könyvem, persze csak ha nem gond.

Kurvára vicces. Hátrafordultam, és mosolygott. Az igazat megvallva volt min. Délig olvasta ő az ő könyvét én meg a sajátomat, amikor megérkezett Tom és a nője.

– Na, mi újság? Volt ma vendég? – kérdezte köszönés nélkül. Kopasz fején John Lennon-stílusú napszemüveg virított. Valaki igazán szólhatott volna neki, hogy nevetségesen néz ki.

– Szia! Senki, csak interneteztek – válaszolt helyettem Jason.

– Aha! Holnap hozom az új filmeket, csináljatok nekik helyet. Ja, és beszéljétek meg, hogy hogy akartok dolgozni, engem nem érdekel. Miért nem megy ez a szar kölcsönző?

Ez a kérdés már nem nekünk szólt, inkább magától kérdezte hangosan, ránk addig vonatkozott a mondata, hogy nem érdekeljük. Vannak bizonyára rosszabb főnökök is. Tom nem gázolt a lelkembe azzal, hogy nem érdeklem, mert ő sem érdekelt engem. Ez egy ilyen egyszerű téma. Csipogott a telefonom, Mike írt üzenetet, hogy nem is találkoztunk este, így benéz hozzám úgy öt perc múlva. Jaj, ne! Miért nem hív fel inkább? Miért nem dolgozom messzebb? És miért vagyok ilyen szerencsétlen? Semmi kedvem nem volt Mike-hoz, főleg nem addig, amíg itt van Tom. Nem küldhetem el a főnökömet.

– Nézd, Macikám, ezt a filmet még nem láttuk – szólt Tom barátnője. Ezúttal Tom odament hozzá, és nézegették a „buta film” sort.

Ajtó nyílt, vendég jött. Jason pattant, hogy segít neki, bármit is akar. Igen, most, hogy itt a főnöke, nem volt kedve olvasni. A srác valami kemény akciófilmet akart, Jason odavezette, és válogattak. Az órámra pillantottam, de már késő volt. Mike és – úristen! – Jenny lépett be az ajtón. Rémálmomban se jöjjön elő az a pillanat. Mike odajött hozzám, adott egy puszit, mire Jason hátrafordult, és kérdőn nézett.

– Szia, hugi! – kezdte Mike, majd Jasonre pillantott. – Tiéd az a kocsi az üzlet előtt? Mert hihetetlenül bénán álltál be, majdnem összetörtem.

Összeszorult a gyomrom.

– Nem, nincs kocsim – mondta Jason.

Ebben a pillanatban Tom lépett oda hozzánk, és így szólt: