Írta: P. M. Freestone

A mű eredeti címe: Shadowscent

Fordította: Tomori Gábor

Szerkesztők: Nagy-Tóth Eszter, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© P. M. Freestone

© Tomori Gábor

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 385 8 (epub), kiadói kód: MX-1518e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Roscoe-nak, Laurennek és Amie-nek: nélkületek ezekből a szavakból legfeljebb egy halvány illatfoszlány adatott volna.

1. FEJEZET

RAKEL

A szülői házban mindig a konyhában lobogó tűz illata terjengett, és a sivatagi rózsáké, amelyek csak napnyugta után szokták szétnyitni szirmaikat.

A szülői házban mindig víz illata terjengett, amelyből sokmérföldes körzetben nem akadt máshol.

Kikönyöklök a szobám ablakába, és mély lélegzetet véve beleszippantok az éjszakába. Amikor az ember attól fél, hogy rövidesen elveszíthet valamit, igyekszik minden lehetőséget megragadni az ízlelgetésére.

Anyám halála után választotta apám ezt a helyet. A semmibe vezető út mentén egy oázist, aminek alakja két csészét formázó tenyérhez hasonlatos, melyek egy tóra való vizet oltalmaznak a falánk homoktól. Halak úszkálnak ott. Teknősök is. A parton körben fügefák magasodnak, ellátva bennünket zamatos gyümölccsel, amikor szezonja van, és marad elegendő aszalnivaló is a következő évre. Felesleg nincs. Nincs semmi fényűzés. De apám otthagyta a várost és Aphorai Tartomány hadseregét, amikor kicsi voltam, hogy gondtalan gyermekkort biztosítson nekem. Az egyszerű életet a tiszta levegőn, amit imádtam.

A Rothadásig.

A szülői házban most apám haldoklásának szaga terjeng.

Sóhajtva becsukom a zsalugátereket, és átlopózom a szomszéd szobába.

A bronz tiszti kard még mindig a falon függ. A tisztelet szimbólumaként, amelyben apámnak egykor része volt. Ámde szeretet vagy megvetés ide vagy oda, ha egyszer beférkőzik az ember bőre alá a rothadás, a holdjai meg vannak számlálva. Mindig van mód nyújtani az időt, de ehhez zig szükségeltetik. Arany zig, jó sok. Több, mint amennyit falusi illatszerek vagy homok marta sebek gyógyítására szolgáló kenőcsök kotyvasztásával valaha is kereshetek. Több, mint amennyit akár a legfinomabb virágolajaimért kaphatok Aphorai városának feketepiacán.

Mivel egyetlen dologhoz értek csupán, választásom is csak egy van.

Legalábbis ezt mondom magamnak, miközben óvatosan felnyitom a ládát apám ágyának lábánál. A zsákmányomat – apám pecsétnyomóját – a ruhaujjamba suvasztom.

– Rakel?

Felgyorsul a szívverésem. Nyugalom. Odakint van, a ház előtt.

Leeresztem a ládafedelet, ügyelek rá, hogy a zárnyelv visszakattanjon a helyére, mintha sosem jártam volna a közelében, és kisurranok.

Álomra lelt a faluban mindenki. Mindenki, kivéve apámat. Egy magas zsámolyon ül a vályogtéglákból rakott házunk előtt, melyet a seregben kikísérletezett fortélyaival épített, hogy a legnagyobb földrengéseket nem számítva mindennek ellenálljon. Az ő tapasztalatainak köszönhető, hogy a mi házunk áll, ott, ahol a másoké romba dőlt.

Most az utolsókat lobbanó tűz felé fordítja az arcát; a mankóját karnyújtásnyi távolságra támasztotta le. Bergamotfüst gomolyog körülötte. Az alkonyi rovarokat, amelyeket távol tartani hivatott, már régen szétkergette, de apám szereti a tiszta illatát. Rendes körülmények között pazarlás lenne. De tudom, hogy én is megőrülnék, ha együtt kellene élnem a saját húsom rothadásának bűzével.

– Nem tudtál aludni? – A bűntudatom ellenére könnyed hangot ütök meg, és igyekszem a lehető legnyugodtabban lélegezni.

Apám magához von egy gyors ölelésre, ügyelve rá, hogy csak az egészséges oldalával érjen hozzám. – Elfogyott a fűzfakéreg.

– Azt hittem, van egy hónapra való.

Apám vállat von.

Ez baj. Nagy baj. De csak megerősíti az eltökéltségemet, megkönnyíti a tervem igazolását, megkönnyíti az eltitkolását.

– Beszerzem majd Aphoraiban, ami hiányzik. – Ez a rész legalább igaz.

Apám a fejét rázza. – Semmi gond. Ne fájjon a fejed emiatt!

– A hatodik pokolban semmi gond.

– Ügyelj a nyelvedre!

Kiöltöm a nyelvemet, és bandzsítva szemügyre veszem.

Apám elneveti magát. – Hiába próbálnálak rávenni, hogy ne menj, úgysem sikerülne, igaz?

– Nem valószínű. Amúgy pedig már megígértem Bardennek, hogy elviszem. Vége az eltávozásának. – Vállamra kanyarítom a tarisznyámat, és megpuszilom apám borostás arcát. – Próbálj meg pihenni egy kicsit, jó?

Bólint.

– Megígéred?

– Megígérem.

Léptek csikordulnak mögöttem a homokban. Éppen jókor.

Barden kardszíja és kiltje annyira új, hogy még mindig érezni rajta a cserzőkádban használatos galambhúgy szagát palástolni hivatott kakukkfű illatát. Alatta az ismerős verejtékszag lappang, melyet az aphorai palota őrségének borostyánolaja nyom el, melyet azért kell használniuk, hogy ne facsarja az arisztokrata orrokat a testszag. Lefogadom, hogy az arisztokrata szemeket az olaj csillogása az izmokon egyáltalán nem bántja. A néhány röpke hónap során, ami a szolgálatba állása óta eltelt, Barden mellkasa boltozatosabb lett a mindennapos kiképzéstől, bár eleve elég széles volt ahhoz, hogy megragadja az emberek felének tekintetét, akikkel a faluban együtt nőttünk fel; akárha Barden Ashradinoran-leszármazott volna.

És ő még csak nem is tudja ezt.

– Barden. – Apám köszönti a legrégebbi barátomat. – Visszatérsz a tartományunk jeles kormányzójának szolgálatába? – Halvány keserűség bujkál a hangjában, miközben nehézkesen feláll. Barden születése előtt apám Aphorai Erazát szolgálta.

Barden apámhoz lépve a karját nyújtja, hogy segítsen neki.

– Nem tétovázhatok, ha előre akarok jutni. – Rám néz. – De semmi nem jobb, mint itthon lenni.

Kerülöm a tekintetét, a tarisznyaszíjamat igazgatom, amely amúgy egyáltalán nem szorul igazításra.

Miután álló helyzetbe került, apám nehézkesen támaszkodik a mankójára, a bal lába maradéka – ami immár alig ér túl a térdén – hasztalanul himbálózik. Odasandítok a holdfényben. Vajon magasabban van a kötése, mint tegnap volt?

Apám az ajtó felé biceg. – Holnap estére itthon leszel, ugye?

Bólintok, attól tartva, hogy a hangom nem palástolná a hazugságot.

Miután apám bevonul a házba, Bardenhez fordulok. – Készen állsz?

– Ahogy mindig.

Barden követ a ház mögé. Egy kanca és egy herélt várnak a karám kerítésénél a fejükkel bólogatva; mindkettő a patája hegyén pihenteti az egyik hátsó lábát.

Lil az apám tenyésztette lovak közül a legnagyobb; nagyobb még a mellette álló bátyjánál is. Apám a tizenkettedik születésnapomra ajándékozta nekem, és azóta öt csillagfordulót értünk meg együtt. A falunk mesemondóinak történeteiben szereplő lilariáról neveztem el, mert feketébb az ősi legendák démonainak árnyékánál, kétszer olyan gyors, és ennek megfelelő a vérmérséklete is. Apám azt mondta, hogy ez a név balszerencsét hoz. Én azonban akkor már nem sokat törődtem a szerencsével, sem a rokonával, a sorssal – mindketten elfordultak tőlem. Lil démon, és éppen egymásnak valók vagyunk mi ketten.

A démon most felébred. Lil hátracsapja a fülét, miközben felénk mozdul.

Barden lelassul. A lovamat méregeti. – Meg fog engem szokni valaha is?

– Hányszor mondtam már neked, hogy ez nem személyes? Nem szeret senkit. – Lil ebben a pillanatban látja jónak átvetni a fejét a korláton, és a vállamnak nyomni az orrát.

– Jóóól van. – Barden a kezembe nyomja a degeszre pakolt málhazsákját.

– A büdös mindenit, Bar. Mivel pakoltad meg ezt?

Barden elintézi a választ egy vállrándítással. – Még mindig az a szándékod, hogy belevágsz?

Bólintok, miközben Barden zsákját és a tarisznyámat Lil nyergéhez rögzítem; nem bízom magamban eléggé ahhoz, hogy megszólaljak.

Egy óriási kéz állítja meg az egyik kezemet. – Tudod, még nem késő nyitni egy tömjénőrlőt. Nem dőlne össze a világ. Talán még hozzá is szoknál.

Már megint itt tartunk. Barden azt gondolja, oka van annak, hogy a dolgok úgy állnak, ahogy. Hogy mindenkinek megvan a maga eleve elrendelt helye. Hogy meg van írva a csillagok járásában, még mielőtt az ember egyáltalán felérné ésszel, mi a nyavalya a csillagok járása. Ez egyike annak a néhány dolognak, amiben sosem értettünk egyet. Kihúzom a kezem az övé alól, és Lil sörényébe túrok az ujjaimmal, a nyakának szorítva az arcom, belélegezve a teste meleg lószagát, akárha takaró alá bújnék.

– A siralmas éhbér éppen csak hogy elég lenne egy embernek. – A ház felé pillantok. – Egy egészséges embernek. Parfümkészítés, vagy itt a vége. És most kell meglennie. Apám nem várhat egy újabb csillagfordulót.

Barden arca megrándul az igazság hallatán, majd megragadja a vállamat. – Vannak más lehetőségek, Rakel. Én kapaszkodom felfelé a ranglétrán. A zsoldom felét máris a húgomnak küldöm. Nemsokára tudnálak támogatni benneteket, téged és apád. – Közelebb lép, és körém fonja a karját.

Megnyugtatón hat rám az ismerős megbízhatósága, bár nem engedhetem, hogy ő oldja meg a gondjaimat. Mire a törekvései eredményt hoznak, túlságosan is késő lehet.

– És akkor – mormogja Barden a hajamba – nem kellene ilyen nagy kockázatot vállalnod.

Megdermedek. Szeretem a falunkat, de idekint ingoványos terepre lép, aki másképp csinál dolgokat. Az erazi parfümkészítők ellenben jutalomban részesülnek az új kreációkért. Gazdag jutalomban. Ha közéjük tartoznék, sosem kellene aggódnom a Rothadást lassítani képes legjobb alapanyagok ára miatt, és időt nyerhetnék apámnak. Talán még új kezeléseket is találhatnék. És a saját lábamon állva hozhatnék döntéseket a jövőről, nem kellene a porban térdelve Barden jóságára hagyatkoznom.

Barden kihúzza magát. – Ha ezt nem vagy hajlandó megígérni nekem, megígérsz valami mást?

Az erőfitogtatás most nem fogja megtéveszteni Bardent, még ha lenne is erőm hozzá. Felemelem az arcom, de Barden arckifejezését láthatatlanná teszik a háta mögött fénylő holdak és csillagok.

– Ígérd meg, hogy óvatos leszel! – mondja Barden rekedtes hangon. Leszegi az állát, és szinte észrevehetetlenül közelebb mozdul.

Elhúzódom. – Késő van, Bar. Indulnunk kell. – Kezembe fogom Lil kantárszárát, és a kengyelbe teszem a lábam.

Barden egy sóhajtással felkapaszkodik mögém. – Itt vagyok – szól halkan a fülembe. – Dőlj hátra!

Dacára ennek a feszültségnek, ami köztünk növekszik, még mindig ő a legjobb barátom. Az egyetlen barátom. És mindig megőrizte a titkaimat. Nekitámasztom a hátam a mellkasának. Egy éjszakáig és egy napig fog tartani az út a városig. Akár szundítani is lehet közben egy kicsit.

– Lil – mormogom, lehunyva a szemem. – Ügyelj rá, hogy Barden ne essen le, jó?

*

Ilyen alkalmakkor azt kívánom, bárcsak valaki más orra lenne az enyém.

Aphoraiból még semmi nem látszik, amikor a dűnék között járó szél szárnyán elér hozzánk a város utcáinak illata. Az egyik pillanatban nyugodt a sivatag – nincs más, csak Barden, a lovam és a tevetövisbokrok makacs szaga, melyeket az imént Lil patája tiport. A következő pillanatban megcsapja az orrom az aszalt gyümölcsök és pállott hónaljak, valamint mindenféle érett és avas dolgok egymásba keveredő kipárolgása.

Barden bátorítón megszorítja a vállamat.

Elfojtom a késztetésem az öklendezésre, és a csizmám sarkával finoman megbököm Lil oldalát. Időben oda kell érnem egy találkozóra.

A templom az első épület, amely előbukkan a dűnék mögül. A lépcsőzetes, piramisra emlékeztető tömb kuporgó fenevadhoz hasonlatosan magasodik Aphorai városa fölé. Egyike annak a néhány építménynek, amelyek túlélték az évszázadok során a tartomány földjét hánykolódásra-vergődésre késztető rengéseket; a hívők szerint a templomot maguk az istenek építették. A teóriának csupán akkor lehet némi igazságmagva, ha az ember a korlátlanul rendelkezésre álló munkaerőt és a feneketlen erszényt tiszteli isteneiként.

Amikor Lil a fejét dobálva felnyerít, akkor ébredek csak rá, hogy a vállamtól a combomig megfeszítve tartom az izmaim, és a kezem a vászonköpenyem alatt lapuló ezüstmedalionhoz siklik. Előrehajolok, és megpaskolom a lovam nyakát. – Ne haragudj, kislány!

Ebből a távolságból a papnők tényleg úgy néznek ki, mint a névadójuk – parányi tűzmadarakhoz hasonlatosan kapaszkodnak a templom főlépcsőjén a karmazsinszín tollszoknyáikban. Amikor felérnek a tetejére, kék füstoszlop kígyózik a főoltárról az égre. Egy másik követi, amely fehér és ritkás, akár egy nyári felhő. Aztán egy narancssárga spirál tekereg, majd egy szürkészöld.

Barden oldalba bök, amikor felszállnak az utolsó füstfoszlányok. Császárbíbor színűek.

– Mit jelent ez? – kérdezem a vállam felett.

Barden fújtat egyet. – Fogalmam sincs. Csak a tisztek ismerik a birodalmi ügyeket.

– Ó. Azt hittem, a helyőrség parancsnoka kedvel téged.

– Annyira nem.

– Nem is vagy az esete?

Barden a bordáim közé öklöz. – Arra számít, hogy feleségül veszek egy kedves lányt.

– Nem mintha te lennél a legidősebb – csúfolódom. Barden szerencsés öcsike – nem nyomasztja felelősség, hogy fenntartsa a család vérvonalát. – Lehetsz bárkivel, akivel akarsz.

– Tényleg?

Felsóhajtok. Egyenesen beletrafáltam.

Kétségbeesetten próbálok kiagyalni valamit, hogy más irányba tereljem a beszélgetést, amikor megcsapja az orromat a szertartásokra jellemző füst, régóta lappangó harag parazsát szítva fel.

A templom szabályokkal és rituálékkal uralkodik a hívőkön. Az első lélegzetvételüktől kezdve. A gyertyában és parázstartóban elégetett drága hozzávalók jelzik az égnek a csillagkerékküllőket, amelyek között az ember született – hogy az istenek élethossziglan meghallgassák az imáit.

Az én születésemkor azonban nem égettek megszentelt illatszereket. Nem akad becses kincsként őrzött tömjén, amit imádsághoz használhatnék.

Menta, bőr, rozmaring, verejték.

Ezek voltak az első dolgok, amiknek a szagát éreztem.

Mentaszappan, fűszeres illatű bőrvért és rozmaring-szakállolaj, mely az ajtónk melletti cserépurnákban mindmáig ott lévő növényekből készült. Apám összetéveszthetetlen uniformisa. Mindezzel elegyedik a munka, amit aznap végzett a helyőrség gyakorlóterén. Ez a négy illat kavargott körülöttem, miközben apám a vállán cipelve bejárta velem a piacokat, amikor ellátogattunk Aphorai városába. Már nagyon kisgyerekként is könnyű volt számomra elkülöníteni őket: a saját személyes erődítményemet a cserzőműhelyek, tevék, a homokigalamb-ragu és a külvárosi sikátorban lévő lebujok olcsó tömjénjének támadásával szemben.

Ez azonban azelőtt történt, hogy megjelent az apró fekély apám lábboltozatán. Az apró pörsenés, amely napról napra növekvő repedéssé nyílt, mígnem végül egy némiképp nagyobb sebnek adta át a helyét. Mielőtt a fájdalom olyannyira erős nem lett, hogy apám már nem bírta el a saját súlyát, még kevésbé az enyémet.

Egy fecskeraj cikázik ide-oda felettünk, a csivitelésük félbeszakítja a merengésem, miközben készülődnek behúzódni az Aphorai falában sorakozó lőrésekbe. Az egész birodalom egyetlen városa, amelynek falain nem sikerült rést ütni az Árnyékháborúk során, mondogatta apám annak idején. Gondolom, a földrengések közrejátszottak abban, hogy a tartományunk másfajta erőszakra is felkészült.

Ma a falak a nap ellen védenek – amely egy kovácsműhely forróságát árasztja, miközben beleolvad a látóhatárba, olvadt fém aranyszínébe vonva a sivatagot. Amikor a tizenötödik kapuhoz érünk, Barden lesiklik Lil hátáról. Azonnal előbukkan az árnyékból egy csapatnyi rongyos gyerek, és körénk sereglenek. Barden jóindulatún felnevet, kinyitja a málhazsákját, és kövi fügét osztogat. Tehát ezért volt annyira degeszre tömve.

Megszorítja a térdem anélkül, hogy fel kellene nyúlnia.

– Akkor találkozunk a felvételin?

Bólintok.

– És Rakel – kiabálja túl a gyerekzsivajt.

– Igen?

– A csillagok vigyázzanak rád.

Bólintok – Barden tudja, hogy soha életemben egyetlen imát sem mondtam el –, és továbblovagolok.

Lilt egy apró téren hagyom egy kút mellett. Kevésbé lenne feltűnő, ha a falakon kívüli kalmártáborok valamelyikébe vinném, mert ez pénzbe kerül. Nem számít. Ha ez a környék elég gazdag ahhoz, hogy fenntartson egy nyilvános szökőkutat, senki nem fog lótolvajlással bajlódni. Kiváltképp, amikor az emberek többsége szerint értékesebb lenne nyársra húzott darabokban megsütve, mint amennyit elevenen ér. És ha kezet emelnének rá? Valószínűleg elveszítenék.

Lil méltatlankodva horkant egyet, amikor kikötve magára hagyom.

– Mi van? – kérdezem, megpaskolva a horpaszát. – Utálni szoktad az éjszakai piacot.

Nem hajlandó rám nézni.

A zsebembe túrva előveszek egy szolgasárga kendőt, és a poros-csapzott hajamra terítem. Ezeken az árnyas falakon belül senki nem visel sivatagi öltözetet, ezért a ruhám ujját városi módi szerint a vállamig tűröm. A medáliám szolgál tükörként, hogy megnézzem, nem szurtos-e az arcom. Aztán a medália tartalmából egy kicsit szétkenek a halántékomon, a fülem mögött és a csuklómon. Jácinttal és liliommal, valamint egy kevés szegfűszeggel átitatott méhviasz. Émelyítőn virágillatú, de éppúgy segít beolvadnom a környezetembe, mint a rövid ruhaujj és a szolgarendűre valló színek.

Még egyszer utoljára megvakarom Lil füle tövét, majd a vállamra kanyarítom a tarisznyámat – óvatosan, hogy ne boruljon összevissza a tartalma. A vékony erszényem jó mélyre dugom bele, és elindulok.

Az utam elején pálmák szegélyezte, széles utcákon haladok. A sáfrányszínű öltözetet viselő szolgák rám se hederítenek, miközben megkésetten intézve ügyes-bajos teendőiket elloholnak mellettem. Apró macska figyel egy fal tetejéről, a mögötte lévő kertből érett datolya illata úszik felém. Céltudatosan lépdelek, igyekszem úgy résen lenni, hogy ne tűnjek lopakodónak, miközben nagyon is tudatában vagyok, hogy sok-sok hónap munkáját cipelem néhány becses tégelyben.

A fejem fölött kezd szürkülni az égbolt, elhalványulnak és szertefoszlanak a templomból származó utolsó füstgomolyagok.

Az a jó.

A piacokhoz közeledve az utcák keskenyebbek lesznek. Fűszerek illata keveredik a levegőjükbe régi barátok módjára, alulról csatornaszag párolog felfelé. Aprókat lélegezve haladok a standok között, kerülgetem a csirkeárusokat, és furakszom el szömörcedűnékkel és csillagánizs-konstellációkkal megrakott asztalok mellett.

Aztán megint szabad ég alá érek. Standok szegélyezik a teret, a portékák inkább dekoratívak, mint hasznosak, a levegőt sárkányvérgyanta nehéz illata üli meg. Kortyintok egy nagyot Aphorai hivatalos illatszeréből – amelyet csakis az Eraz saját parfümkészítő-műhelyében állítanak elő. A városnak ebben a részében ez az illat inkább ambiciózus, mint arisztokratikus.

És mindezek mögött valami rettenetes és ismerős lapul.

Egy férfi támaszkodik egy közeli falnak, mellette kicsiny fataliga. Hunyorogva szemrevételezem a gyérülő fényben. Térdel vajon? Nem. A lábai a térdei helye fölött végződnek. Mocskos, fekélyektől átnedvesedett bandázsok lógnak a csonkokról. Nincs már sok ideje hátra.

Minden járókelő kerüli a fürkész tekintetét. A szolgák az utcaköveket tanulmányozzák. A kereskedők illatosított, négyszögletű selyemkendőkkel takarják el az orrukat, és jókora ívben kikerülik a férfit. Amikor tízlépésnyi távolságra érnek, a kelme a földre libben. A standok mögül árusok iramodnak elő, hogy hosszú szárú fogókkal összeszedjék a szövetfoszlányokat.

Babonás bolondok. A Rothadás nem kapható el pusztán a bűzének a belélegzésétől: én vagyok erre az élő bizonyíték.

A férfi megpróbál felhúzódzkodni a taligára, de elakad, amikor egy árus megbökdösi a fogójával, arról kárálva, hogy hívja az őrséget.

Ökölbe szorul a kezem az oldalam mellett, aztán szétnyitom az ujjaim. Az árus mellett elfurakodva odalépek a férfihoz, és leguggolok mellé. – Fogd a karom!

A férfi arca eltorzul, miközben közös erőfeszítésünk eredményeként bekerül a taligájába.

A tarisznyámba túrok, a majdnem kiürült fűzfakérges tégelyt keresve. A saját készletem utolsó maradéka, de most már nemsokára alapanyaghoz jutok. – Tessék. Ez csillapítja a fájdalmat. A legjobb kormakkal bevenni. De ne túl sokat – figyelmeztetem, szemügyre véve a bandázsát –, máskülönben megakadályozza az alvadást, és vérezni fogsz.

– Köszönöm – mondja a férfi kásás hangon.

– Van hová menned? Segíthetek, hogy eljuss oda?

– Elleszek. – Mindketten tudjuk, hogy ez hazugság.

– Biztos?

A férfi átpillant a téren. Csődület jelzi, hogy az árus talált egy őrjáratot. – Indulnod kellene.

Na, már most, ez tényleg így van. A legkevésbé sem hiányzik, hogy összetűzésbe keveredjek egy őrparancsnokkal, és bezárassam magam éjszakára.

– Vigyázzanak rád a csillagok, húgom! – mondja a férfi határozott hangon.

– Rád is.

A tér túloldalán réz parázstartók izzása jelzi az úti célomat. Fiatal szolgálók sora áll a küszöbön; a vonásaik lágyak és finomak; ruganyos testük áttetszik a habkönnyű selyemtunikán. Mindahányan pálmalevelekből font legyezőket tartanak, édeskés, vöröses füstöt hajtva az utcára, arra késztetve a vásárlókat, hogy közel menjenek, és belélegezzék. Mögöttük a testőrök sora jelzi, hogy csak a megfelelő fajta vásárlókat látják szívesen.

Én nem vagyok az a fajta vásárló.

Még jó, hogy nem is áll szándékomban a főbejáraton bejutni.

Az épület hátsó részénél egy kőlépcső vezet le az alagsorba.

Az ajtónál álló őr, aki kevésbé feltűnő öltözetet visel, mint az elöl lévők, kurtán biccent felém. Végigmegyek a folyosón, kis híján felbukom egy alvó pár kinyújtott tagjaiban; az elegáns parfümjük maradványait elnyomja az üres erszények és még üresebb fejek szaga. Álomfüst.

A nagyteremben bámészkodók alkotta közönség vesz körbe egy derékmagasságú márványasztalt, mely a helyiség közepétől nem messze áll. Négy férfi és egy nő lép fel az asztallapra, és egy szolga apró poharakat hoz nekik, melyek kör alakban elrendezve sorakoznak egy ezüsttálcán, kijelölve egy ötágú csillag csúcsait. A kelyheket akárha egy szivárvány végénél töltötték volna meg: mindegyikben más-más drágakő színében pompázó folyadék csillog a vibráló gyertyafényben.

Ó, ez a játék. Halál a Paradicsomban. A kelyhek máktejből és töményszeszből álló koktélt tartalmaznak – a játékosok bizonyosan egész éjjel nagyon szívélyesek lesznek mindenkivel, akivel találkoznak. A kockázat? Az egyik kehelyben esetleg, talán éjjeli jázmin is van: ez gyakorlatilag észrevehetetlen az édesített alkoholban, és pillanatokon belül halált okoz. A rátermettség próbája ez. Aki híján van a rátermettségnek, annál a bátorságé.

– Fenékig! – Az első játékos – egy bongyor üstökű ifjú, aki a bíborhoz veszedelmesen közel álló színű öltözetet visel, felemeli a poharát, és egyetlen hajtással kiüríti. A társai felszisszennek; a tekintetük ádáz. Ámde a fiú egy perc múltán mosolyát hintve aljával felfelé, határozott mozdulattal a tálcára helyezi a poharat. – Majd egy másik éjjel fogom megszagolni az istenek parfümjét.

A nézők kurjongatnak, és hátba veregetik. Nem vesződöm a gúnyos arckifejezésem palástolásával, miközben átvágok a pulthoz. Ha felém néznének is, nem fog megakadni rajtam a tekintetük. Senki nem hederít a cselédekre.

A pultossal sosem nyájaskodtunk, és nyoma sincs köztünk kellemkedésnek, miközben vet egy pillantást a tarisznyámra. – Ezt hagyd a raktárban. Vár rád ott egy erszény zig. Fél hold múlva esedékes a következő rendelés.

– Ezúttal Zakkurusszal akarok beszélni.

– Az lehetetlen.

Megpaskolom a tarisznyámat. – Akkor azt akarod, hogy inkább vigyem át ezt Rokadhoz? – Csak félig-meddig blöff ez. Rokad jobban fizet, de az a hír járja róla, hogy eladja a szállítóit a hatóságoknak.

A nő felsóhajt, és a pult mögé nyúl. Félpercnyi beszédes csilingelést követően öt poharat igazít elém. – Válassz!

– Nem vagyok én holmi nagyarcú taknyos, aki izgalmat keres a város sötét részén.

– Zakkurus pedig nem jótékonysági intézmény, nem hajlandó az idejét vesztegetni bármire, amit befúj a szél. Meghallgatást akarsz. Válassz!

A büdös botot bele. Erre nem számítottam. De hát van más választásom? Ha most nem kerül rá sor, jön majd a felvételi vizsga, és akkor megint ez lesz. Nevezzük Csapásnak, ha hivatalosak akarunk lenni, de a Rothadás senki emberfiára nem vár. Vagy lányára.

És tekintetbe véve az isteneket, a csillagokat és azt, hogy életem során, hogy is mondjam, tiszteletet nemigen mutattam irántuk, nincs más út. Tudnom kell, milyen parfümöt óhajt Siretz, Ezra lánya a következő csillagforduló idején – hogy mi lesz az illat, amiben bárki, vagy bárki, aki bárki akar lenni, mindenáron igyekszik majd megmerítkezni. Tudnom kell, melyik illat lesz a vizsga utolsó feladványa.

Ügyelve, hogy a kezem ne remegjen, mindegyik kelyhet sorra az orrom elé emelem, hagyva, hogy a buké elborítsa az érzékeimet. A harmadik gondolkodóba ejt. Csak ezen érzek kesernyés aromát, ami kétségkívül arra hivatott, hogy megijesszen. Ráadásul ez az egyetlen kehely, ami nem túlzottan édeskés illatú – az egyetlen, ami tiszta. Feltenném rá az életem. Éppen készülök feltenni rá az életem.

– Négy mérgezett? – vonom fel a szemöldököm. – Hogy jobbak legyenek a ház esélyei, mi?

A pultosnő vállat von.

A tekintetem az övébe fúrva az ajkamhoz emelem a keserű folyadékot. Aztán hátradöntöm a fejem, és iszom.

Egy-két lélegzetvételig jól vagyok.

Amíg el nem terülök a padlón.

2. FEJEZET

ASH

A palotaőröket úgy képzik ki, hogy állják a fizikai erőpróbákat. A Császári Család Pajzsai nagyobb próbatételekkel szembesülnek – meg kell tanulniuk eligazodni az udvari politika kifinomult intrikái között, miközben fenn kell tartaniuk a látszatot, hogy kettőig sem tudnak számolni. A császári hálószobát sújtó Csapás bűzét ugyan nem tudom nem érzékelni, de Esiku istenanya könyörületességének köszönhetően az arcom nem árulja el ezt.

A szolgák minden tőlük telhetőt elkövettek. A selyemfüggönyök félre vannak húzva, hogy a levegő betódulhasson az ablakokon. A parázstartókban tűz ég, a fekete gránitfalak sima felülete tükröződve veri vissza a lángok villódzását. Babérfaforgács hever szétszórva a mozaikpadlón, míg a levegőt tömjénrudak illatos füstje üli meg. Egyik sem palástolja azonban a bűzt, amely az élők világa és az istenek birodalma közötti határvonalat jelzi.

Mindenki, aki belépett a helyiségbe, pontosan tudta, mint ahogy a nappalt követi az éjszaka: Aramtesh császára haldoklik.

Helyesbítés. Kaddash császár tíz csillagforduló óta haldokik. Hosszabb ideje haldoklik, mint amennyi ideje borotválkozom. De ahogy minden egyebet elügyetlenkedett az uralkodása során, most, amikor eljött az ideje, hogy távozzon ebből az életből, olybá tűnik, hogy ezt sem képes rendesen csinálni.

Kaddash egy párnahegyen hever, felpolcolt fejjel. Éppen csak az ötvenes évei elején jár, de hetvennek vagy még többnek látszik. Pergamenvékony a bőre; a szeme beesetten ül az egykor büszke szemöldöke alatt. Meg aztán ott a leplezhetetlen bűz.

Nisai koronaherceg egy alacsony, díszesen faragott széken ül az apja betegágya mellett, karcsú testét összehúzva. Ahogy szinte minden nap minden órájában, én az oldalán foglalok helyet.

Na jó, nem szó szerint az oldalán. Ez nem illene az alkalomhoz. Tiszteletteljesen három lépés távolságot tartok, jól rálátok az ajtóra és az ablakra, és van hely a hátamra szíjazott ikerkardok és a kőfal között, amelynek érzem hűvösét.

Gyötrelmes érzés fut végig rajtam, hasonlatos egy sebhely eső előtti tompa sajgásához, miközben Nisai arcát nézem, melyen felváltva tükröződik remény és fájdalom. A sok-sok ismétlődésből fakadó, jól begyakorolt könnyedséggel elfojtom az érzelmeimet, és szorosan rájuk zárom a fedelet.

– Apám – szólal meg esengő hangon Nisai, a szemét lesütve.

Bárcsak ne tette volna! Egy koronahercegnek soha, de soha nem szabadna esengenie.

Nisai reszketeg lélegzetet vesz, és a tekintetét felemelve a császár szemébe néz. – Kérlek, apám! Nevezz ki egy Illatőrt! A régi szövegekben utalásokat találtam, számos utalást arra vonatkozóan, hogy az ő feljegyzéseik régebbre nyúlnak vissza, mint a mieink. Talán tudnának valamit, ami javít az állapotodon.

Az utolsó szónál rám néz, akárha támogató hangot keresne, noha pontosan tudja, hogy nem szabad megszólalnom.

Kaddash felmordul. – Elment az eszed? Azok sarlatánok. Boszorkányok. A birodalom távoli szegleteibe fogom telepíteni őket. Meglátjuk majd, hogyan boldogulnak a losi pusztaságban. Vagy a laucusi mocsárban. Amíg én lélegzem, Ekasyában nem lesz több Illatőr. – Nyál gyűlik a szája sarkában. – Inkább lakomáznék Doskaival – sziszegi, az Elveszett Isten nevének sz hangja hátborzongató erővel cseng az egyébként csendes szobában.

Végigsimítok a tenyeremmel a tarra borotvált fejemen, és körbepillantok a helyiségben. Elég meggyőzően kelti meghitt családi hangulat illúzióját. De még én sem tudok védekezni a falak ellen, amelyeknek szemük és fülük van. Feltűnést keltett, hogy ilyen sokáig tart kinevezni a császári főváros következő Illatőrét, miután az előző az égbe ment. Ha a tartományok megneszelik, mennyire semmibe veszi Kaddash az Egyezményt… Nahát.

Nisai rezignáltan felsóhajt. – Őrizd meg a nyugalmadat! Semmi jóra nem vezet, ha felzaklatod magad.

A császár válla borzolódó nyaktollazathoz hasonlóan emelkedett a kifakadása közben, de most az illatosított párnákba süpped.

– Nyugalom. Igen. Az első hasznos dolog, amit egész nap mondtál. Egy kis álomfüst segítene. A céh javallata szerint, gyógyászati mennyiségben. Igen, igen. Hívjátok az orvost!

Fiatal apród jelenik meg, halk mint egy folyóba sikló kikötői egér. Meghúzza a függönyök mögött rejtőző zsinórok egyikét. Csengőszó hallatszik, pendülőn szállva keresztül a palota kövén, hogy éppúgy érezzem, mint amennyire hallom.

Kinyílik az ajtó, és az apród súg valamit a kinti őrnek.

Nisaira pillantok. Apró barázda jelenik meg a szemöldöke közt, ami elárulja, hogy vannak kételyei, de túl diplomatikus, hogysem ennek hangot adjon. Az Orvosok Céhe egyre fontosabbá válik, noha bármennyire ragaszkodnak is az új, „kísérletileg bizonyított” módszerekhez és praktikákhoz, hallottam néhány esetről, amikor páciensek veszteség – érzék, végtag vagy legalább az erszényük tetemes részének elvesztése – nélkül gyógyultak meg. Ami pedig a Csapás által sújtottakat illeti? A céh talán meghosszabbíthat életeket, de a megmentésükre csak az istenek képesek.

Az orvos sebesen érkezik.

Mindig készenlétben áll.

A céh komor, fekete uniformisa mintha direkt helytelenítené a templom színpompás tolldíszes öltözetét. A sötét, durva szövésű gyapjú aligha lehet kényelmes olyan reggeleken, mint ez: a betegszoba bűzét kifújni igyekvő szél határozottan meleg; az Ekasya-hegyre hullott hó holdakkal ezelőtt elolvadt.

Az apród megköszörüli a torkát. – Zoster Alak, az Orvosok Céhétől.

Feketeköntös nem mozdul.

Az apród Nisaira néz, majd ismét a jövevényre; elvörösödik, amikor ráébred, hogy az orvos többet vár. – Negyedik Kaddash császár személyes megbízottja.

Feketeköntös elégedetten bólint. Az alacsony emberekre gyakorta jellemző módon sebbel-lobbal vág át a szobán – mintha igyekezne olyan benyomást kelteni, hogy több helyet érdemel. Korántsem vagyok jártas a parfümkészítésben, de még én is érzem a nyomában úszó ecetpára szagát.

Egyik lábamról a másikra állok; megerősített bőrmellény nyikorog a selyem palotaöltözetem alatt.

Az orvos tekintete felém villan.

A legüresebb, legbárgyúbb tekintetemmel nézek vissza rá.

Gyanakvóan összevonja a szemöldökét, mégis tovább lépdel Kaddash felé, üvegcsilingelés hallatszik, amikor a tarisznyáját leteszi az éjjeliszekrényre. Mézszínű kockát tesz egy apró tálra, és fáklya segítségével meggyújtja az egyik parázstartó lángjáról.

Nisai hátradől a székén, és köhögve legyezgeti a füstöt.

– Húzódj odébb, hercegem! – adja ki az orvos az instrukciót.

Előhúzom az egyik késemet a csuklómra erősített tokból, és végighúzom a hegyét a körmöm alatt, úgy téve mintha a piszkot távolítanám el. Ilyen szögben tartva, a késpenge a reggeli nap sugarait visszatükrözve fényt vet az orvos arcára.

Feketeköntös rám mered.

Úgy teszek, mintha nem venném észre.

Nisai a „muszáj volt ezt?”-pillantásával néz rám. Igen. Muszáj volt. A vén Feketeköntös kezd egy kicsit túlságosan sokat megengedni magának az utóbbi hónapokban. Hallottam egyik-másik megnyilvánulását az „igazi orvoslás”-t illetően. Nem nehéz kitalálni, honnan származnak a császár istenkáromlóbb gondolatai.

További fontoskodás és csilingelés után Feketeköntös elővesz egy fiolányi fátyolos folyadékot. Több cseppet adagol belőle egy serlegbe, és egy apród előresiklik, hogy egy edényből gőzölgő vizet öntsön rá. A császár elmosolyodik és a pohár fölé hajol, mohón belélegezve a páráját.

Kaddash kiengesztelődve megpaskolja Nisai kezét. – Derék fiú, jobb, ha most elmégy. Papának most pihenni kell. – Olyan hangon beszél már, mint aki azt gondolja magáról, hogy képes visszaforgatni a csillagkereket, és egy kisfiúhoz szól, akit oly sokáig elhanyagolt.

– Koronaherceg, ha megbocsátasz. A császár készen áll a Terápiás Idegnyugtató Befúvására. – Feketeköntös úgy artikulál minden egyes szót, mintha azok önmagukban a mondatra vonatkozó garanciát hordoznának.

Terápiás. Mondd ezt bármiről, és társadalmilag elfogadható kezeléssé transzformálhatsz egy csupa füst és teljesen illattalan gondolatot.

Idegnyugtató. Ó, e tekintetben semmi kétségem nincs. Nincs belőle a sznob kalmároknak és arisztokratáknak sem, akik gondoskodnak róla, hogy az álomfüstbarlangokban birodalom-szerte pörögjön az üzlet.

Befúvás. Nevezze ki-ki, aminek akarja, de ez az, ami. Füst befúvása a császár seggébe. Szó szerint.

Örülök, amikor Nisai elbúcsúzik, és az ajtó felé indul. A nyomába szegődöm, és hátra sem nézek.

Szótlanul indulunk a koronaherceg lakosztálya felé. A Császárok Csarnokán végighaladva eszembe jut, vajon a finom öltésű gobelin-portrékon feszítő férfiúk mit gondolnának Aramtesh jelenlegi uralkodójáról. Nagy Sawkost túlságosan leköti, hogy harcikocsival tollas sörényű oroszlánokra vadásszon; nem jut a figyelméből a jövendőre. Esküszöm, hogy Törvényhozó Emoran rosszallóan vonja össze a szemöldökét. És mintha csalódottságot látnék a császári egyetem kolonnádjának keretében, lúdtollal és pergamentekerccsel ábrázolt II. Awulsheg tekintetében.

Nisai végigsimít a portrék alatt elhelyezkedő fényesített cédrusrudakon, miközben elhaladunk az uralkodók előtt, akik az Egyezmény előtti ötödik és negyedik században, a Nagy Virágzás idején kormányozták a birodalmat. A rudak arra hivatottak, hogy megakadályozzák a gobelinek zsugorodását, de a herceg számra mintha többek lennének ennél. Talizmánok. Próbakövek.

Az utolsó gobelin alatt Nisai megtorpan. Kaddash az ekasyai palota sok-sok fényes, fekete kőerkélyének egyikén trónol, letekintve a messziségben, alant húzódó folyómenti lapályra, ujjaival az ölében lévő lant húrjait pengetve. Szépséges, fiatal udvaroncok veszik körül, némelyik teli serleget tartva nevet, mások álmatagon, álomfüstpipával dőlnek hátra a párnákon. Nincs címe a portrénak, de simán lehetne az, hogy Kaddash – az Élet egy mulatság.

– Mitől lesz jó egy császár? – kérdezi Nisai.

Habozás nélkül válaszolok: – Ezt neked kell eldöntened.

– Tényleg?

Nisai letöröl egy láthatatlan porszemet az apja portréjáról, és továbbindul a csarnokban.

Odakint, a hercegi lakosztály előtt Issinon vár, Nisai apródja. Mélyen meghajol, kezével a hivatalát jelző lila, selyem vállszalagot szorongatva. Felegyenesedve egy apró tekercset nyújt előre. – Koronaherceg.

Nisai lerázza magáról a reggel súlyát, és őszinte mosolyt villant az apród felé. Megvárja, hogy magunkra maradjunk, majd széthajtogatja a tekercset.

Felvonom a szemöldököm.

Nisai az orrom elé tartja a pergament.

– Pontosan az, amit a szaga jelez?

Nisai csak grimaszt vág, és színpadiasan elhúzza az ujját a torka előtt.

Idézést kaptunk.

*

A tanácsteremben a hatalom illata lebeg.

Eszembe jut az első alkalom, amikor a nektár- és fűszerillat elegye megcsapta az orrom. Réges-régen volt, az Ekasya-hegy lábánál, a császári székváros falai és a folyó között. Lent, ahol a nyomortanyák édesvízi kagylótelepek módjára tapadnak a lejtőkhöz. Azon a senki földjén, ahol senki nem tartozik sehová, soha, semminek nem volt oly kellemes illata, mint amikor Nisai az anyja elé vezetett engem, a Riker tudja, mitől éktelenül büdös utcai vakarcsot: egy császárbíbor köntöst viselő fejedelmi alak elé, akinek homlokát ametiszttel és rubinnal kirakott diadém ékesítette.

Örökkévalóságnak tetsző ideig álltam ott, a torkom kiszáradt, a gyermeki szívem csúfot űzött belőlem – olyan hangosan vert, hogy azt gondoltam, ő biztosan hallja, hogy minden egyes szívverésem elárulja a bűntudatomat, a szégyenemet, a félelmemet, olyan nyilvánvalóan, ahogyan a templomi dobok hirdetik a csillagkerék fordulását. Az illata azonban körülölelt, miközben a tekintetével foglyul ejtett, felmért vele, de könyörületesen, mintha a fia egy kóbor macskával állított volna haza, kérlelve őt, hogy megtarthassa.

Aztán rám villantotta a széles, fehérfogú mosolyát, talpra állt, és kijelentette: – Ha a fiam szeretné a palotába vinni, akkor a palotába fog menni.

És így is lett.

Sosem fogom megtudni, és sosem fogom megkérdezni, vajon látta-e a titkaimat, tudta-e, mit tettem azért, hogy megmentsem a fiát. Nisai és én kezdettől fogva egyetértettünk ebben. Túlságosan is kockázatos. Ami aznap, korábban történt, annak örökre kettőnk között kell maradnia. Csakis kettőnk között.

Shari most egy, a helyiséget uraló kerek asztal túlsó feléről tekint ránk. Az Ekasya-hegy mélyéről bányászott füstszínű vulkanikus üvegfaragvány csillogó felszínén az Alapító Egyezmény születésének napja utáni éjszakát idéző csillagkerék stilizált, drágakőberakásos térképe díszlik; az ikerholdakat egy-egy fénylő igazgyöngy jelképezi.

A másik négy Tanácsos, Kaddash többi felesége a maguk tartományának konstellációi előtt ülnek: a lecsapni készülő losi kobra, a treli őstulokbika, az Edurshai felett lebegő aranysas és a hagmiri sarki rókát az orra hegyétől a farka végéig ábrázolón sorakozó csillagok előtt. Gondolom, Shari helye az öröksége szárnyas oroszlánjánál nem csak úgy véletlenül van az ajtóval szemközt. Az Ötös Tanácsot törvény szerint talán egyenrangúak alkották, de mostanában az Aphoraiból való császári feleség szava számít elsősorban.

Shari nem vesztegeti az időt, azonnal a lényegre tér, a hangja hivatalos. Végső soron a Tanács nem egyszerűen csak az ő fiát, hanem a birodalom trónörökösét idézte maga elé.

– Aphorai bejelentette a Virághold dátumát. – A nyilvánvalót mondja ki: az Ekasya Templom tegnap szivárványszínű füstöt bocsátott az ég felé, egyetlen szemeként a tüzek láncának, melyek közül az első sok száz mérföldre lobbant Aphoraiban. Immár jelzőtüzek égnek Aramtesh-szerte.

– Aphorai Eraza kiterjeszti szíves meghívását a székvárosra is ebből az ígéretes alkalomból. Feltétlenül küldenünk kell valakit a császári család képviseletében.

Galen, a császár treli felesége a gondosan ápolt körmeit tanulmányozza. – Ünnepi esemény?

– Váratlan. Szerencsés. Olyan, ami egy emberöltő alatt egyszer adódik – csattan fel Shari. Ő és Galen réges-rég teljesítették a kötelességüket, hogy fiúkat szüljenek a császárnak, így semmilyen szankcióval nem kell számolniuk az egymás iránti romantikus érdeklődésükért. Shari azonban mintha mindig túlkompenzálna Nisai előtt, nehogy olyan színben tűnjön fel, mintha hivatalosan kedvezne egy rivális tartománynak. Ezt Aphorai, az ő szülőtartománya, talán nem nézné ölbe tett kézzel. Még az is lehet, hogy mást küldene helyette a Tanácsba.

– Ó! Csakugyan! – Galen bólint, a takarosan a feje tetejére tűzött – és Trel búzaföldjeihez hasonlatosan aranyló – varkocsai a helyükön maradnak. A buzgalma láttán azt kívánom, bárcsak Shari finomabban viselkedne vele nyilvánosság előtt.

Nisai felemeli és összecsapja a kezeit. – A nagybátyánk roppant nagylelkű. És örömömre szolgál, hogy a Tanács tiszteletben tartja a tartományunk iránti birodalmi elkötelezettséget. Rendelkezésetekre állok, hogy segítségetekre legyek a delegáció előkészítésében, szem előtt tartva apám szükségleteit. Az útja nem lesz könnyű, de kényelmessé tehető, amennyire csak lehetséges.

Shari az asztallapra üt egy pergamentekerccsel. – A Tanács más módon igényli a segítséged, koronaherceg.

– Természetesen, Tanácsos – feleli Nisai az anyja hivatalos megszólítását alkalmazva.

Shari körbejártja pillantását az asztalnál ülőkön, szemkontaktust teremtve a társnőivel, majd ismét a fiára mered. – Legyünk őszinték! Ideje, hogy átvegyél valamennyit apád teendői közül.

– Tanácsos, a császár még nagyon is él. – Nisai lazán egymásba fűzött ujjai szorosan összezárulnak.

– Mindketten tudjuk, hogy Kaddash már csak akkor fogja elhagyni a palotát, amikor a holttestét a templomba viszik.

Senki nem mondta ki, de a kardomra fogadnék, hogy ebben a teremben mindenki úgy gondolja, minél tovább húzza Kaddash, annál rosszabb a birodalomnak. De hát a Tanács nevezte ki a trónra, miután a fivéreinél méltóbbnak találtatott, amiként az apját, az apja apját és emberemlékezet óta mindegyik császárt.

Az Alapító Egyezmény évszázadokon át betöltötte a rendeltetését, biztosítva, hogy a birodalom legmagasabb pozíciója emberöltőnként váltakozva más-más tartományból töltessék be. A helyi dinasztiák nem terjeszkedhetnek túl a területükön. A határviták el vannak fojtva, mielőtt lángra lobbannának, nem is beszélve a legközelebb a most valamelyik mellőzött szomszédra szálló császári hivatalt és a vele járó császári hadsereget érintő vitákról.

Viszonylagos stabilitást biztosított ez szerte a birodalomban, lehetővé téve az észnek és eszközöknek híján nem lévő emberek számára, hogy megtalálják a boldogulás módját. Akiknek eszközök adattak, de ész nem, vagy ész adatott, de eszköz nem… nos, ez egy külön történet. Olyasmi, amivel inkább nem foglalkozom.

Shari a kezével hasít a csendbe. – Aramtesh senkire nem vár. Apádra sem. – Gondosan megválogatott szavak ezek; pengeél választja el az igazságot és a felségárulást.

– Így van, anyám. De még mindig nem értem pontosan, mit vár tőlem a Tanács.

– Feloldjuk az elkülönítési rendeletet.

Mindig is megnyugtatónak találtam Shari határozottságát. Egészen mostanáig. Feloldani a rendeletet? Mit gondol Shari?

– Bocsáss meg, anyám, de megtehetitek ezt?

Shari keresztültolja az asztalon a tekercset, amit eddig a kezében tartott. – Az Ötös Tanács egyhangú döntéssel felülírhat császári rendeleteket olyan helyzetekben, amikor nem így cselekedni veszélyt jelentene az Alapító Egyezmény elveire. Sok minden megváltozott azóta, hogy be lettél zárva a palotába. Bárcsak ne így lenne, de immár nem a biztonságod a legfontosabb dolog, ami kockán forog.

Nisai megdöbbenni látszik. – Elmozdítottátok apámat?

Sharitól kétszéknyire Esmez hajol előre. A Hagmiriból való császári feleség maga a megtestesült matrónaszerű anyáskodás, szemben Shari szoborszerű higgadtságával. – Nem kényszerültünk kihasználni a törvény adta kiskaput, szívem. – Esmez olyan szelíd hangon beszél, mintha egy riadt állatot próbálni megnyugtatni. – A császár aláírta a dokumentumot. Az orvosa szerint tilos a jelenlegi állapotában megtennie az utazást. Szóval, ne aggodalmaskodj! Legalábbis apád miatt ne.

– Továbbá – teszi hozzá Shari – a fivéredet visszahívtuk. Fél holdon belül itt lesz. A gárdistáknak elég három nap, hogy feltöltsék a készleteiket. Akkor útra keltek majd. Együtt.

Galen sugárzik a büszkeségtől, amikor Shari az ő fiát említi. Mint az egyetlen császárfi, akit kizártak az örökösödésből – tekintettel arra, hogy a császár és az anyja ugyanabból a tartományból valók –, Iddo herceg sokkal nagyobb bajt is keverhetett volna, mint hogy a ranglétrán felkapaszkodva a császári gárdisták parancsnokává emelkedik. Vagy lehet, hogy Galen azért izgul, mert láthatja az egyetlen fiát – az összes többi feleség csak a városon kívül látogathatja a magáét az elkülönítési rendelet óta.

– Nem igazán tükrözne bizalmat, ha az ekasyai palotaőrséget küldenénk – magyarázza Shari. – Azok túlságosan is elkötelezettek. – A gárdistákat viszont Aramtesh minden részéből toborozták, hogy a birodalom egészét szolgálják. Veled lesz a személyes kíséreted. És persze Ashradinoran.

Összerezzenek a teljes nevem hallatán, még ha Shari csak a sarokban ülő írnok kedvéért használja is. És hivatalosan én Aramtesh trónörökösének pajzsa vagyok. A legközelebbi testőre. Ősi törvény szerint felesketett, akárcsak előttem minden Pajzs, és egy életre megjelöltetett, a hivatalomat jelző családi pecséttel. A testemre tetovált stilizált szárnyas oroszlán – a vicsorgó fejével, a tollas karjával, a karmos sarkával – arra kötelez, hogy védelmezzem a herceget, bármi áron.

Nem hivatalosan készséggel az égbe mennék, ha bármikor választanom kellene közte és önmagam között. Még ha viszonoztam is már számos alkalommal a szívességet, első ízben Nisai mentette meg az én életemet a hallgatásával, és a barátsága minden áldott nap újfent megment.

A herceg valósággal toporog. Nem tudom kárhoztatni az izgatottságáért. Csillagfordulók óta most kapott először engedélyt az ekasyai palota elhagyására, mióta Kaddash kopogtatott a halál ajtaján, és a Tanács megtette, amire még sosem volt példa a történelemben: idő előtt megnevezte a császár örökösét, és ezzel összefüggésben megalkotta az elkülönítési rendeletet.

Egy szemvillanásig azt hiszem, hogy Aramtesh következő uralkodója körbeszaladja az asztalt, sorra megölelve a Tanács valamennyi tagját. Aztán uralkodik magán. – Köszönöm a Tanácsnak a belém helyezett bizalmát.

Tőlem csak annyi telik, miközben ott állok, hogy pislogok és tátogok, akár egy hálóba került folyami tőkehal. Tizenkét nap múlva a koronaherceg ugyanennyi csillagforduló óta először elhagyja a palotát.

Ilyenformán tizenegy napom van, hogy lebeszéljem róla.

3. FEJEZET

RAKEL

Menta, bőr, rozmaring, verejték.

Apám vállába kapaszkodom, ahogy végigvisz az utcákon, és egyre mélyebben járunk Aphorai városában. Minden elhaladó katona biccent a parancsnokának, öklöt mellkashoz emelve, olyan bizonyos tisztelettel, hogy az arcukra lehetne faragni. Olybá tűnik, rá se hederítenek a körülöttünk hullámzó illat- és bűzáradatra. Számukra nem több ez, mint szelíd patakcsörgedezés a háttérben. Számomra azonban a szagok özöne Aphorai legszélesebb útját hatalmas folyóvá változtatja – amely áthömpölyög rajtam, fölöttem, vízfalként zúdul le hóolvadáskor a hegyekből.

Ha nem vergődöm, hogy szabaduljak, némi tiszta levegőhöz jussak, maga alá temet. Pánik láthatatlan keze szorongatja a torkomat. Kurtán, szaggatottan lélegzem. Vajon ilyen érzés ráébredni, hogy vízbe fog fulladni az ember? Nem vagyok képes…

Uralkodj rajta, mondom magamnak, szorosan lehunyva a szemem, és befogva az orromat. Na már most, egyiket a másik után. Különítsd el őket! Találtál egyet? Fogd erősen! Számolj! Lélegezz be… menta. Lélegezz ki… bőr. Ez az. Lélegezz! Csak lélegezz!

Mire a templom épületegyüttesének falához érünk, visszanyerek valamennyi látszatnyugalmat. Apám leemel a válláról. Amikor szembenézünk egymással, ráébredek, hogy csak egy fejjel magasabb nálam. Vajon lépcsőn állunk? Nem, szintezett ösvényen. Furcsa.

– Innentől a saját lábadon kell menned, kicsim.

– De veled akarok maradni. Kérlek. – Könnyek törnek a szemembe.

Apám egyetlen válasza, hogy a fejemen át láncot akaszt a nyakamba. Ezüstből van, a medalionja szintén. Elkerekedik a szemem a pompás metszésű medalion láttán; parányi csillagok vannak szertehintve rajta, akárha az éjszakai égbolt egy darabjából öntötték volna. Apám nyakába borulok. – Köszönöm.

– Nyisd ki!

Megteszem, amit kér. Az egyik oldalon egy üres balzsamtartó. Az orromhoz emelem. Semmi.

– Amikor elég idős leszel, választhatsz magadnak sajátot. – Apám a fedél másik oldalára mutat, melyet egy nő kicsiny portréja ékesít. – Édesanyád.

Nem emlékszem az illatára, így hát nincs esélyem felidézni a képét. De ha csakugyan úgy nézett ki, mint a kámea, lélegzetelállító volt. Nemes homlok, egyenes orr, magas járomcsont. Felszegett áll, mely arra figyelmeztet, hogy a mosoly mögött sziklaszilárdságú akarat lakozik.

– Ahogy idősödsz, minden nap egyre jobban hasonlítasz rá.

Közelebbről szemügyre veszem. Úgy gondolom, apám azt látja, amit látni vágyik. Bár tagadhatatlan, hogy az én szemem is ugyanilyen, egy kissé távolabb ülnek, mint szeretném, a hajam pedig olyan rakoncátlanul nő, hogy küzdésbe kerül eltüntetni az arcom elől, nem is beszélve a varkoccsá szelídítéséről. Még most is csiklandozza egy tincs az orromat. Bosszúsan félresöpröm.

Apám gyengéden felnevet. – Még a vérmérsékleted is az övé.

Ez legalább igaznak hangzik.

– Ő milyen illatot viselt? – kérdezem, és a balzsamtartót felfelé fordítva magam elé tartom.

Apám gyűrött arcán szomorkás sóvárgás jelenik meg. – Sivatagi rózsáét.

Ahogy korábban számtalanszor, lehunyom a szemem, és megpróbálok emlékezni. Sivatagi rózsa. Kevéske kardamommal, a teltebb aroma kedvéért? Esetleg némi feketeborssal, hogy egyedivé tegye? Az meglehet. Vajon így volt? Nem tudom. És ha így volt, miért csak levendulát érzek? Levendulaillat tölti meg az orromat, az arcüregemet, a torkomat. A levendula a sérültek fájdalomcsillapítására való. A kisgyerekek elaltatására. De a hat pokolra, ez a levendula éget.

Riadtan, levegő után kapkodva térek magamhoz. A fölém hajló lány hátrahőköl. Sárga ruhát visel, de a szövet, amely végigsiklik a karomon, sima, mint a víz.

Selyem? Egy szolgálónak?

A lány elégedetten látja, hogy magamhoz tértem, kiegyenesedik, és bedugaszol egy apró, mázas tégelyt.

Repülősó.

Valami motoszkál a ködös agyam hátsó zugában, miközben ráébredek, hogy a hátamon heverek, és hideg márvány van alattam. A pillantásom a legcikornyásabb, sásfonatos mennyezetet fürkészi, amit valaha láttam; fölöttem ötküllős gyertyatartókerék hint egyetlen fénytócsát a szobába. Nem látok más bútordarabot egy alacsony kőpadon kívül, amelyen kék – indigó, kobalt, azúr és egyéb színű – párnák tornyosulnak.

Néhány lélegzetvétel, és az ammónia maró szagát Aphorai becses tömjénjének pompás illata veszi át az orromban. Ez a tiszta fajta, nem az utcákon égetett közönséges, porszerű változat.

Sárkányvér.

Bevált a dolog. Itt vagyok.

Ülő helyzetbe tolom magam, és a tenyerem alját a halántékomnak nyomom; a fejem úgy zúg, mintha valaki cintányérokat csattogtatna a két fülem között. Mire a csengés-bongás alábbhagy, a szolgálólány visszahúzódik az árnyékba. Kétséges, vajon észrevettem-e volna a két posztoló őrt, ha nem árasztanának hullámokban orrfacsaró, áporodott fokhagymabűzt, és a verejtékükön nem érződne az előző este fogyasztott sör szaga.

Nevetni kezdek, magam sem tudom, hogy azért, mert felötlik bennem, hogy az ő fejük talán jobban fáj, mint az enyém, vagy pedig a kotyvalék utóhatásaként, amit lenyeltem. Inkább dühösen, mint vidáman, és a mozgástól fájdalom nyilallik lefelé a nyakamból. Megrándul az arcom, odanyúlok a kezemmel. Gondolom, megrándult, amikor elájultam.

Ekkor tudatosul bennem a bizsergés, amit az okoz, hogy néznek. Felmérnek.

Jól van. Eddig részt vettem a játékban. Nincs értelme most kivonni magam.

– Mandragóra – mondom bárkinek, aki a reszkető gyertyafényen túl figyel. De a hangom rekedt, alig hallható. Megköszörülöm a torkom, és újra próbálkozom. – Mandragórát itattatok velem, ugye? Keserűcitrommal palástolva.

Semmi. Aztán lassú, kimért taps hallatszik az árnyékból.

– Bravó.

Fújtatok egyet.

– Komolyan. Nem ismerek ebben a városban még egy embert, akinek az orra képes lett volna kiszimatolni ezt.

Előbukkan a homályból a férfi, aki csakis Zakkurus lehet. Magas és karcsú; a fekete selyemköntösét ezüstszínű fonállal hímzett apró liliomok díszítik. Éjfekete haját ezüstpánt fogja hátra, finom vonású arca a sivatagi élettől megkímélt emberre vallón sápadt. Ruganyos, kecses léptekkel átvág a padlón, az ajka mosolyra görbül. Finom a mosolya, de felötlik bennem, hogy talán gránátalmával színezi az ajkát. Tekintetbe véve a kacifántos örvényhez hasonlatos tusrajzolatot, amely a szemét hivatott kiemelni – és hidegen, lazuritszínűn kéklik a gyertyafényben –, nem lennék meglepve.

Tehát a szóbeszéd igaz. Aphorai parfümkészítő nagymestere olyan szép, mint amilyen elvonult. Fiatalabb is, mint gondoltam. Soha nem hittem volna, hogy valaki ilyen gyorsan emelkedhet a ranglétrán. Ám ahogy Zakkurus letelepszik az előttem lévő kőpadra, a hitetlenkedésem megrendül. Nem láthatott sokkal több csillagfordulót, mint én.

Zakkurus keresztbe teszi az egyik lábát a másikon, és szótlanul szemügyre vesz. Uralkodom magamon, és nem rezzenek össze, amikor előrenyúl, és az ujjai közé fogja az államat. Hihetetlenül lágy a bőre, és az illata is az. Elborít az ibolyavízillat tünékeny üdesége. Megmozgatja a képzeletem, amely elszárnyal ebből a furcsa, sötét szobából, el ebből a helyzetből, és egy kertben bóklászik a reggeli hűvösségben, ahol új hajnal színei táncolnak a szökőkutakban, minden egyes teraszon ritka virágok várják az ágyásokban, hogy kinyíljanak a napsütésben. Felsóhajtok, és az illat szertefoszlik, nem hagyva maga után mást, csak a sóvárgásom és irigységem visszhangját.

Zakkurus elfordítja a fejemet, olyanképpen vizsgálva, mintha jószág lennék karámban egy árverésen. – Fájdalmat okoztak neked, szirmocskám? – A parfümkészítő tekintete a másnapos őrökre siklik. – Megmondtam nekik, hogy nem eshet bántódásod. De aki az én pozíciómban van, annak óvatosnak kell lennie, amikor hívatlan vendégeket fogad.

– Én nem vagyok éppenséggel…

– Kényes virág?

Vállat vonok.

– Nem – mondja Zakkurus, hátradőlve a párnákon, és a tekintete lomhán végigsiklik a porlepte lábbelimtől a kendőm alól kiomló hajtincsemig. – Nem jutottál volna ilyen messzire, ha az lennél. – És azzal az ölébe húz egy tarisznyát, és vizsgálni kezdi a tartalmát.

A tarisznyám.

Valahol az agyam hátsó zugában Barden hangját hallom. Légy óvatos! Megrázom a fejem, igyekszem megszabadulni a kóválygás maradványaitól.

– Akkor hát, nem kényes virágom, elmondanád nekem, hogyan tettél szert egy kisebb vagyont érő tiszta sivatagirózsa-olajra?

A szemébe nézek. Most össze ne rezzenj, Rakel! – Én készítettem.

És átkozottul büszke is vagyok rá. Egy egész szezont csúsztam-másztam kanyonokban, a saját kezemmel gyűjtve be a növényeket. A legtisztább, amit valaha finomítottam, sokkal jobb, mint a zavaros seprő, amit a piacon találni, miután a legjobb anyagot elviszik a császári székvárosba. A titok? Olaj, nem víz. Hacsak nem akarja az ember egyenesen az égbe küldeni, nincs értelme a rózsaszirmokat lepárolni, főzni és gőzölni, hogy kinyerjük az esszenciájukat. Ez túlságosan agresszív. Sőt, erőszakos. Sokkal jobban alakulnak a dolgok, ha kicsalogatja az ember az illatot. Gyengéden. Az kell, hogy ők akarják odaadni az illatanyagukat. Kemény zsírrétegek alatt kell sajtolni őket napokig, nem órákig, és meg fogják tenni.

Nem mintha készülnék önként megosztani ezt az ismeretet.

Zakkurus továbbra is mosolyog, de a tekintete zafírrá keményedett. – Lássuk csak! Az üzlettársaknak muszáj tisztelettel viseltetniük egymás iránt. Kiváltképp azoknak, akik… azt forgatják a fejükben, hogy kikerülik a császári előírásokat, nemde?

Tisztelet. Könnyű elvárni, nehéz megadni. Kelletlenül bólintok.

– Kellemes tudni, hogy egy hajóban evezünk. Szóval, honnét szerezted ezt?

– Én. Készítettem. Még csak meg sem nézted a készítő jegyét. Hol ebben a tisztelet?

Kék szempár mered rám átható pillantással.

Remélem, nem veszi észre, hogy felgyorsul a torkomban a szívverésem.

Zakkurus legyint, akárha egy homoki legyet hessegetne el.

– Hagyjatok magunkra bennünket! – Lábak távolodó csoszogása hallatszik a sötétben.

Elégedetten vigyorgok, amikor Zakkurus leveszi a fedelet, és a tégelybe néz, mintha egy kormakos kupa aljára nézve próbálná olvasni a csillagokat. Aztán körkörös mozdulatot tesz az orra előtt a tégellyel. Összevonja a szemöldökét, megismétli a mozdulatot, lehunyja a szemét, és mélyet szippant.

– Nehogy elkapkodd! – Semmi nem akadályoz abban, hogy felálljak. Leszámítva a tényt, hogy a lábam teljesen elzsibbadt. A fogamat összeszorítva talpra kényszerítem magam, tűszúrásszerű fájdalom közepette lépdelek fel és alá, nem merve elhagyni a fénytócsát.

Zakkurus előhúz a köntöséből egy mintavevő sásdarabot. Magabiztos kézmozdulattal a tégelybe nyúl vele, majd az egyik gyertya fölé tartja. A láng egy szemvillanás alatt elemészti; elszenesedett maradványok hullanak egy réztálba. Zakkurus a hüvelyk- és mutatóujja között morzsolgatja a hamut, amely szürkére színeződik, és végül fújtat egyet.

Mire befejezi a vizsgálódást, a vérem ismét összebarátkozik a lábujjaimmal.

– Elégedett vagy? Van még ott, ahonnan ez származik. A kérdés az, hogy érdekel-e.

– Miért vagy itt valójában, szirmocskám?

Sok hold óta készülök válaszolni erre a kérdésre. Csakhogy akkor nem volt ennyire kiszáradva a szám, ennyire felduzzadva a nyelvem. Alig tudom elfojtani az idegességemet. – Három nap múlva esedékesek a felvételi vizsgák. Én…

– Még ha csakugyan olyan tehetséges vagy is, mint amilyennek látszol, a vizsgák az öt család porontyainak kedveznek.

Ebben reménykedtem: hogy Zakkurus nem felejtette el, ki ő, és honnan jött. Megengedek magamnak egy halvány mosolyt, látva, mennyire megveti az említetteket.

– Esiku szakállára, te tényleg azt gondolod, hogy van esélyed. – Hátraveti a fejét, és felnevet.

Forróság önti el az arcom. Kizárólag azért nem perdülök sarkon, és viharzom ki az ajtón, mert nem igazán tudom, hol is van az ajtó.

Féken tartom az indulataimat. – Hibáztam-e valaha is a rendeléseid teljesítésében? Nem. Jó pénzt keresel rajtam, Zakkurus. Hallgass meg, és kereshetsz többet is. Sokkal többet.

Zakkurus felvonja a tökéletesen ápolt szemöldökét. – Folytasd!

– Mondd el nekem, mi lesz az utolsó feladvány a vizsgán!

– Arra kérsz, hogy segítsek neked csalni a saját felvételi vizsgámon? Elsorvasztotta az eszed a szörnyen forró napütés, amiben a városon kívül részed volt?

– Inkább úgy mondanám, hogy egyenlő feltételeket szeretnék. Ha nyerek, mérget vehetsz arra, hogy az új inasok közül a lehető legjobbat választottad, nem egyszerűen csak azt, aki megengedhet magának egy teljes felszerelést. Képzeld el, micsoda hírnévre tehetsz szert az én segítségemmel! Felkeltheted a székváros figyelmét. Visszahelyezheted a térképre Aphorait.

Zakkurus szeme kissé tágabbra nyílik. Jó úton járok.

– És ha veszítesz?

Feltartok egy tégelynyi sivatagirózsa-olajat. – Nem csak erről van szó. Kipróbáltam már a módszert fehér gyömbérvirággal is. Továbbá jázminnal. – Zakkurus köntösére mutatok. – Lefogadom, hogy beválna vízililiommal is. – Ellépek mellette, ki a fényből. Kell a szememnek egy pillanat, hogy hozzászokjon a sötéthez. Mintás szőnyeg takarja a falat – puha a tapintása a tenyerem alatt; a falumban élők többsége egy élet gürcölésével sem tudná előteremteni az árát. Nem kívánt bizonyosság keserű ízét érzem a nyelvemen. Nincs más út.

– Ha veszítek, tíz csillagfordulót adok kizárólag neked. Téged és csakis téged foglak ellátni. Feketén. Bármiféle adószedő tudta nélkül.

Zakkurus a combjára koppint az egyik hosszú ujjával, az ajánlatom csípős füst módjára lebeg közöttünk.

Összepréselem a fogaim.

Négy koppintás.

Öt.

Zakkurus előrehajol. – Teljes jobbágyi alárendelődést akarok. Kevesebbről szó sem lehet.

Összerándul a gyomrom. Jobbágyi alárendelődés. Jellemző, hogy akik már nem küzdenek, képtelenek rávenni magukat, hogy annak nevezzék, ami – rabszolgaságnak.

– Tudom, hogy én vagyok a legjobb. – Sikerül magabiztosabb hangot megütnöm, mint amennyire annak érzem magam, most, hogy ez az ismeretlen szoba, csak a bűz tudja, a város melyik részén, eléggé ingoványos tereppé vált.

Zakkurus tekintete az árnyékot fürkészi. – Nem te vagy az egyetlen, aki odaállt, és kijelentette ezt.

– És akkor érdemes volt vállalni a kockázatot, nem?

Zakkurusnak arcizma sem rezdül, amikor rámutatok az igazságra. – Mondjuk, hogy úgy döntök, segítek neked. Mi fog visszatartani téged attól, hogy tragikus emlékezetvesztést szenvedj, és elhúzd a csíkot egy távoli oázisba?

Nem csekély bűntudattal arra gondolok, vajon apám felfedezte-e a pecsétnyomója eltűnését. Bárcsak ne lett volna szükséges elvennem, de ha sejtette volna, mit tervezek, megtiltotta volna nekem, hogy elhagyjam a házat.

– Vannak szeretteim, akiknek gondját viselem.

Zakkurus szipog. – Én illatban utazom, nem érzelmekben.

Az ingujjamba nyúlok apám pecsétnyomójáért. – Ezért fogom agyagba nyomni.

Mindketten a kezemben lévő tárgyra meredünk – a kőre, melyen vésett piktogrammok sora látszik: rózsa, harci sisak, egy hegylánc cikcakkja, a családunk neve és címere. Ezredszer is felötlik a fejemben a kérdés, vajon nem akad-e más út.

A gondolataimat csattanás szakítja félbe, amikor Zakkurus tapsol egyet. Ismét megjelenik a szolgálólány, bólint a parfümkészítő utasításai hallatán, és elsiet.

Rövidesen egy asztal kerül kettőnk közé.

A szerződés nyelvezetének java részét nem értem, de a „tíz csillagforduló” világos, mint a frissen párolt víz. Egy évtizedet kockáztatok a szabadságomból, mégis különös zsibbadtság száll rám, miközben a kör alakú pecsétnyomót a nyers táblába mélyesztem, addig billegtetve, amíg apám teljes aláírása kétségbevonhatatlanul oda nem kerül a szerződés aljára. Mellé a hüvelykujjamat nyomom az agyagba; a kavargó bőrfodrok megerősítik a kilétemet.

Megtörtént.

A szolgáló elsiet a táblával. Egy kék kerámiapalack áll a helyén.

– Rajta – mondja Zakkurus. – Nem harap.

Kihúzom az apró dugaszt, várva, hogy a palack tartalma köszöntsön.

A legmarkánsabb összetevők könnyen felismerhetők. Csillagjázmin. Ebfojtófű. Purrath-virágzat. Eddig rendben volna.

Az alap… rózsafa? Érdekes. Túlságosan is egyszerűnek gondolnám. Másfelől viszont ez nem nyomná el a finomabb összetevőket úgy, mint a szantálfaalap. Közbül fűszeres hangok zengenek. Fahéj? Igen. És valami nyers, ami talajként szolgál. Sárgarépamag, sejtésem szerint. Jó. Ezekből van elég a raktáramban.

De van még valami.

Alig kivehető. Mégis egyedi jelleget kölcsönöz. A hétköznapiság fölé emeli a parfümöt. A fanyar csípősség és a szárnyaló üdeség kombinációja megmozgat valamit az emlékezetemben.

Nagyon kicsi voltam. Apám még az Erazt szolgálta, hadjáratot vezetett, hogy leverjék a határvidéki villongásokat az Alet-hegység lábánál. Én Bardenéknél időztem akkor, és estéről estére a medalionomat szorongatva fohászkodtam – a csillagokhoz, az istenekhez –, hogy térjen haza épségben. Nem hallgattak meg. Én pedig megfogadtam, hogy soha többé nem kérek tőlük segítséget.

Inkább anyám elveszett emlékéhez fohászkodtam.

Egy fél arasszal magasabbra nőttem már, amikor a palotában voltunk, és egy új vállszalagot tettek apámra. Az Eraz a saját lányával adatta át a kitüntetést; apám letérdelt, hogy a gyerek elérje. Sireth úrnő és én egykorúak voltunk, de az általa viselt illat hatalmas különbséget jelentett. Az első benyomás alapján nyers és üde illat volt, akár a gránátalmáé kora ősszel. De hát többről volt szó ennél, sokkal többről. Én már nem hittem el, de megértettem, miként gondolhatják mások, hogy aki ilyen illatot áraszt, az csakis a mennyből származhat.

Ez az. A következő szezonban az Eraz és családja mindenkit emlékeztetni fog a hatalmuk forrására, túlmenően az Aphoraiban gyakorolt, birodalmi törvénybe iktatott uralmukon. Egy isten parfümjével fogják felkenni magukat.

– Dahkai – lehelem.

Zakkurus végigmér, a tekintetében derű csillan.

– Igen, igen, szirmocskám, a legsötétebb virág. Bár így nevezni… hogyan is fejezzem ki… tiszteletlenségnek tűnik. Azokra a tünékeny órákra ez a legszebb, legbecsesebb kis virág.

Egy becses virág, amely miatt emberemlékezet óta háborúk törtek ki, és dinasztiák buktak el. Egy virág, ami többet ér, mint egy jobbágy életének munkája. És amire immár szükségem van, ha segíteni akarok apámnak.

Gondosan megválogatom a szavaimat. – Dakhaihoz nem juthatok a piacokon.

A parfümkészítő csúfondáros borzadállyal „ó”-t formál az ajkával, és előveszi a legparányibb fiolát, amit valaha láttam. Nem nagyobb, mint a kisujjam első ujjperecének hegye; ugyanolyan jellegzetesen kék színe van, mint a parfümös üvegcsének. A sivatagi rózsás tégelyek felé int, amelyek a puccos kerámia mellett olyannyira egyszerűnek és szerénynek tűnnek. – Ezeket és a szerződésedet foglalónak tekintem majd.

– Ez egy havi élelem és… – Éppen csak hogy nem mondom ki a „gyógyszer” szót. És elharapom a többi dolgot, amit mondani szeretnék – hogy úgy gondoltam, megállapodás van köztünk, hogy megbecsüléssel viseltetünk egymás iránt. Hogy Zakkurus emlékszik, milyen kétségbeesettnek lenni.

– Kockázatot vállalok veled, szirmocskám. De én korántsem vagyok jótékonysági intézmény.

Jótékonysági intézmény. A pultosnő szavai duetthez hasonlatosan együtt csengenek a fülemben Barden figyelmeztetésével: „Légy óvatos!”

Elcseréltem mindent egy fiolányiért a birodalom legértékesebb anyagából – amely oly nagy becsben áll, hogy minden cseppjének sorsát törvény határozza meg. Próbálnám csak eladni, és nagyobb eséllyel találnám magam tömlöcben, mintsem zigeket találnék az erszényemben. De hát mi mást tehettem volna? Mi mást tehetnék? Ha a dakhaiesszenciát kihagyom, máris elbuktam a felvételi vizsgán. Felkapom a fiolát, és elveszem az asztalról az immár üres tarisznyámat.

A parfümkészítő int az ápolt kezével, mire a szolgálólány ismét elősurran az árnyékból, és lefelé fordított arccal felém nyújt egy serleget. Ezúttal elég egyetlen szippantás. Egy illatot sosem felejtek el. Keserűdinnyével palástolt mandragóra.

Zakkurus a kígyóra emlékeztető mosolyát villantja rám. – Most pedig légy jó kislány, és vedd be az orvosságodat!

4. FEJEZET

ASH

– Még mindig nem értem, miért te vagy az, akinek mennie kell.

Azt hittem, hogy ezt már megbeszéltük, ez tükröződik Nisai tekintetében, mielőtt ismét támad a lándzsával.

Kiszámítható mozdulat, könnyen hárítható. Megkerülöm Nisait, a lábam csíkokat húz a homokban, árnyék nyúlik mögöttem, ahogy a délelőtti nap az aréna tetejére hág. – Nem lenne helyénvalóbb, ha Garlag menne a képviseletedben?

Valójában így értem: mi értelme csillagászati bért fizetni egy piperkőc kamarásnak, ha nem küldheti el tetszése szerint az ember, hogy körbejárja a birodalmat?

– Hallottad a Tanácsot. Ideje több feladatot vállalnom. – Nisai támadást színlel a jobb oldalam irányába. A tekintete elárulja, és a jobb kezem jóval a valódi támadás előtt felemelkedik. A páncélkesztyűm részlegesen felfogja az ütközés erejét, de azért ropognak a csontjaim.

Végső soron lehetséges, hogy szíve szerint való a dolog.

Tovább támad. – Lehet, hogy holnap lesz, lehet, hogy csak csillagfordulók múlva. Talán szeretném, ha nem így lenne, de eljön a koronázás ideje. Amikor megtörténik, ismernem kell majd a birtokaimat. – Újabb támadás, melyet ezúttal olyan csörömpöléssel hárítok, hogy visszhangzik tőle az üres lelátó.

Miközben a lábam óvatosan továbbmozdul, a gondolataim sebesen előreszaladnak. Sokszor körbefordultak a csillagok azóta, hogy legutóbb elhagytuk a palotát. Mégis akaratlanul úgy gondolom, hogy ez az expedíció korai. Vajon készen áll Nisai?