A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

A fekete esernyős férfi, 2021

Hamu, 2021

A boszorkány hagyatéka (újrakiadás), 2022

Istentelen vidék, 2022

A lány, akit élve ástak el (Medúza-krónikák 1.), 2022

Az ártatlanság vámszedői (Medúza-krónikák 2.), 2022

A gonosz új arca (újrakiadás), 2023

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúrázta: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-51-4

Ajánlom qf-nek, aki amúgy a hadtudományok doktora,
és nyugállományú ezredes.

Hittél bennem, és vezettél.

A mi művészetünk épp abban rejlik, hogy mindvégig láthatatlanok maradunk, ugyanakkor hatékonyan végezzük a munkánkat. Mi vagyunk a csendes erő, amely mindig azokat védelmezi, akik nem is tudják, hogy veszélyben vannak.

I.

A csempészek

Ólomszínű, hideg reggel volt, sűrű köd ülte meg a határ menti tájat. Az erdőbe vezető dűlőúton szürke Volkswagen kombi araszolt, gyanútlan utasait szállítva a végzetük felé. A kerekek alatt keményre fagyott, agyagos földön ropogott a gumiabroncs, fejük fölöttük a zordan elterülő égbolt, amelyen át az erőtlen napfény képtelen volt utat törni magának.

Az autóban ülő három férfi fásultan szemlélte a körülöttük elterülő zúzmarába dermedt vidéket.

Kialvatlanságukból adódó fáradtságukat csak az előttük álló feladat izgalma mérsékelte kissé. Kárpátaljáról indultak, hosszú órákon át tartó utazásuk elhagyatott utakon át vezetett, ahol nem volt túl sok esély arra, hogy a hatóságok felfedezik őket.

Tapasztalt cigaretta- és alkoholcsempészként ismertek minden dűlőutat, ösvényt, nyúlcsapást, ahol szükség esetén a zöldhatárt ellenőrző járőröket kijátszva egérutat nyerhettek. A sűrű, szinte áthatolhatatlan ködfátyol ugyan jelentősen megnehezítette a tájékozódásukat, nekik mégis határozott elképzelésük volt arról, hogy hol járnak. És mivel tudták, hogy legalább öt perce Magyarország területére léptek, ha nem is oldódott a nyomás a gyomrukban, egy kicsit fellélegezhettek. A nehezén ugyanis már túljutottak. Magosliget települést elhagyva, a Cser-patak közelében jártak, alig ötszáz méterre a kijelölt találkozási ponttól.

Csempészek voltak, de ezúttal semmit nem hoztak magukkal. Most sokkal nagyobb üzlet volt kilátásban, mint amiről eddig akár csak álmodni mertek volna. Néhány hete egy szerb férfi kereste meg őket az egyik régi megbízójukon keresztül, és egy olyan ajánlattal állt elő, amire nehéz lett volna nemet mondani.

Mindhárman a kárpátaljai magyar kisebbséghez tartoztak, és a mezőgazdasági munkák mellett csempészetből próbálták fenntartani magukat. Az erősen kopaszodó, kövérkés sofőr és a mellette ülő ősz férfi az ötvenes éveiben járt, és már a kilencvenes években is üzemanyagot csempésztek Magyarországra. Aztán ahogy az igények a kereslettel együtt mások lettek, cigarettára és zárjegy nélküli alkoholra váltottak. A lerakodóhelyek évtizedek alatt alig változtak. Többnyire mindhárman Tiszabecsre és a környező településekre vitték a helyi elosztóknak az árut.

A lehetőség, amivel a Vágottarcúnak becézett férfi megtalálta őket, végre jelentős anyagi haszonnal kecsegtetett, bár a megbízójuk szerint volt benne némi kockázat, de mivel tapasztalt csempészek voltak, igen minimális esélyt láttak arra, hogy lebukjanak.

Amióta a háború kitört, a lehetőségek köre nagyon szűkült, ráadásul a katonai behívótól is tartottak. Bármikor képesek lettek volna megvédeni a családjukat és az otthonukat, de nem érezték úgy, hogy ez az ő háborújuk lenne. Abban bíztak, hogy a Vágottarcú által kínált üzleti lehetőség olyan pénzügyi bázist alakít majd ki, amellyel már a családot összepakolva átszökhetnek Magyarországra. Persze csak akkor, ha a háború idővel eléri a kárpátaljai területeket.

Miközben a kombi elérte a megadott GPS-koordinátákat, és leparkolt az út menti fák sűrűjében, a sofőr fia a hátsó ülésen ölébe vette a hátizsákját, egy doboz cigarettát kotort ki belőle, aztán az ablakot lehúzva rágyújtott.

Vékony, csontos arcú fiú volt, élénkbarna szemmel. A húszas évei elején járt, és ez volt a harmadik alkalom, hogy elkísérte az apját. Most is csak azért, mert a szerbnek három emberre volt szüksége.

– Azt akarod, hogy megfagyjunk? – kérdezte az ősz hajú férfi csak úgy foghegyről, majd a fiú apjára nézett. – Meg van húzatva ez a kölyök.

– Mindig mondom, hogy az anyjára ütött – jegyezte meg a másik.

– Csak gyorsan elszívom. Már hápog a tüdőm – magyarázta a fiú, és arcát az ablakréshez nyomva kifújta a füstöt a szabadba. – Vagy talán szálljak ki?

– Nem, azt nem kéne – mondta az apja. – Legalábbis, amíg a Vágottarcú meg nem érkezik, itt maradunk a seggünkön.

– Mikor jön? – kérdezte az ősz hajú.

A sofőr a karórájára pillantott. Vastag, kövér csuklóján filléres Rolex-replika csillogott.

– Még időben vagyunk. Jól jöttünk.

– Mennyi?

– Kábé fél óra, és itt lesz.

A terv az volt, hogy mindhárman átjönnek a zöldhatáron, majd a Vágottarcúval közösen elutaznak az osztrák–magyar határra, ahol kapnak egy csomagot, amivel aztán ők visszautaznak Kelet-Magyarországra, és a zöldhatáron beviszik Ukrajnába.

A csomagról annyit mondtak nekik, hogy valamilyen fegyverkezéssel kapcsolatos vegyi anyag, amit aztán az ukrán katonai titkosszolgálat egyik embere vesz majd át tőlük. Persze, azt nem kötötték az orrukra, hogy mire használják ezt az anyagot, ahogyan azt sem, hogy pontosan mi is lesz a bőröndben. Ők egyébként biztosra vették, hogy valami nukleáris vagy vegyi anyag lehet. Ám a felkínált összeg nagysága és a szerb meggyőzte őket, hogy nincs mitől tartaniuk. Mert a táska teljesen biztonságos, és egyébként is, a kockázatok totális lecsökkentése érdekében még mindhárman kapnak egy-egy védőoltást, ami akkor is garantálja a biztonságukat, ha bármi balul sülne el, és a táska megsérülne. Ez egyébként teljességgel kizárt.

Azért az injekciót mindhárman felvették még Ukrajnában. Erre egy régi, üzemen kívüli kórház alagsorában került sor. Azt ugyan furának tartották, hogy tetőtől talpig védőfelszerelésbe öltözött két orvos várta őket, de nem sokat agyaltak, hamarjában túl is estek a dolgon. Felvették az oltásokat.

– Tuti a háborúhoz kell – jegyezte meg a fiú.

– Mármint? – kérdezte az apja, miközben lehalkította a rádiót.

– Ez a cucc, amit hozni fogunk. Az oroszok ellen kell.

Az ősz hajú férfi helyeslően bólogatott.

– Erre már én is gondoltam – mondta. – Mert mi másért kellene az ukrán titkosszolgálatnak valami titokban becsempészett harcászati anyag?

Mivel bárkinél jobban ismerték a zöldhatárt és a titkos útvonalakat, ezért korábban is volt példa arra, hogy a szolgálatok valamilyen műveletükhöz használták a csempészhálózatot. Cserébe nem egy bukás esetén simították el az ügyüket az ukrán hatóságoknál. Így nem volt számukra teljesen ördögtől való, hogy a titkosszolgálat egyik összekötője megtalálja őket valamilyen futárfeladattal. Ez a megbízás most minden korábbitól különbözött, ráadásul igen kockázatos is volt, köszönhetően a szállítmány különleges mivoltának és veszélyességi besorolásának.

– És mi másért fizetnének nekünk harmincezer eurót? – tette fel a költői kérdést a fiú. Füstbe burkolózott sápadt arcán epekedő tekintet ült.

– Azért is, hogy tartsuk a szánkat – közölte az apa, majd újra az órájára pillantott.

– És ha ki sem fizetnek? – vetette fel a kérdést a fiú.

Az előtte ülő ősz férfi szigorú tekintettel fordult hátra. Szemöldökét kérdőn vonta fel.

– Ezt meg hogy érted? Már miért ne fizetnének ki?

– Mert egy-egy lövés a fejünkbe kisebb költség, és így biztosabb a titoktartás. Ismered a mondást: a halott emberek nem fecsegnek – vonta meg a vállát a fiú, és egykedvűen fintorgott.

– Fogd be a szád! – ripakodott rá az apja. – Elment az eszed, kölyök? Bolondokat beszélsz.

A fiú látta, hogy az apján úrrá lett az aggódás. Nem akarta elbizonytalanítani. Valójában eddig neki sem fordult meg a fejében ez az eshetőség, csak most, hogy a hallgatás szóba került, szinte adta magát a nyugtalanító felvetés. De inkább elhallgatott, és az ablakhoz hajolva, lassan fújta ki a füstöt a hideg reggeli levegőbe.

Az ősz hajú férfi megköszörülte a torkát, és ujjaival a műszerfalon kopogva magyarázott tovább:

– A Vágottarcú azt mondta, hogy máskor is lesz hasonló megbízása a számunkra. Szóval, ha jól szerepelünk, nekik is az lesz az érdekük, hogy megtartsanak minket a belső köreikben, mint akikben megbíznak. Nem kell olyasmit belelátni ebbe az egészbe, ami nincs. Úgy vélem, mi most jó szolgálatot teszünk a nyugati szövetségeseknek azzal, hogy titokban segítünk fegyverrel ellátni az ukránokat, amit az oroszok ellen használhatnak.

– Nukleáris fegyverrel? – kérdezte a fiú.

– Akár. Gondolod, hogy az lesz a csomagban?

– Még az is meglehet. Vagy valami biológiai cucc. Én nem értek az ilyesmihez, de apa szerint is hasonló dologról lehet szó. Igaz?

A fiú apja csak hümmögött, és türelmetlenül nézegette az óráját.

– Vagy az is lehet – folytatta a fiú, és nagyot szívott a cigarettából –, hogy valami vírus. Elvégre miért is kaptuk azt az oltást? Azért elég para, hogy a dokik olyanok voltak, mint valami vegyvédelmi osztag. Nekem speciel még mindig fáj a fejem az oltás óta.

– A fejem nekem is gyakran sajog – vetette közbe az ősz hajú. – De azt mondta a Vágottarcú, hogy ez normális mellékhatás. Ahogy a végtagfájdalom is. Mondjuk, szerencsére nekem csak másnap zsibbadt a karom.

– Hát, majd kiderül. Hiába titkolóznak ennyire, úgyis látjuk a hírekben, ha valami hasonlót vetnek be az oroszok ellen. Csak lennénk már túl ezen az egészen!

– Nem végeztél még a bagóval, te kölyök? – mordult fel az apja, és szúrós pillantással tekintett hátra. – A végén itt fulladok meg attól a kurva füsttől!

– Jól van, na! Nem kell egyből leharapni a fejem.

Azzal a fiú lejjebb eresztette az ablakot, és kipöccintette a félig elszívott cigarettát a hideg levegőbe. Tekintetével követte a füstölgő csikk röppályáját, amikor a ködből egy fekete bőrkabátos, pamutsapkás alak bontakozott ki.

Tagbaszakadt, széles állkapcsú férfi volt, hosszan futó vágásnyommal az arcán. A heg a szája szegletéből indult és a fülcimpája alatt ért véget. Groteszk, kísérteties mosolyt kölcsönözve neki.

A fiút a váratlanul felbukkanó ember képe egy pillanatra megijesztette, aztán felismerve a Vágottarcút, mosolyogva fordult az apjához.

– Megjött a… – kezdte, de a mondatot tompa dörrenés és egy fegyver torkolattüze szakította félbe.

A lövés, ami szétroncsolta a fiú fél arcát, vérrel terítette be a hátsó ülés támláját.

Mire az apja feleszmélt, és felfogta volna, hogy mi történik, az autó mellett álló férfi kezében lévő pisztoly már őt vette célba. A fegyver újra elsült. Most kétszer egymás után. Az egyik lövedék az apa homlokába fúródott, míg a másik az ősz hajú tarkójára ütött véresen tátongó lyukat. Alig öt másodperc kellett ahhoz, hogy a halálosztó Vágottarcú mindhármuk életét kioltsa.

A férfi komótosan a dereka mögé csúsztatta a hangtompítós fegyvert, majd fejét a lehúzott ablakon bedugva végignézett az utastéren. Nehéz nikotin- és ólomszag keveredett a vér vasra emlékeztető szagával. Az üléseket és a szélvédőt az áldozatok vére borította, élettelen szempárok meredtek a halál ürességébe.

– Nyugalom. Nem ez a vég. Még csak most kezdődik a küldetésetek – mondta a Vágottarcú, de nem várt választ az örök némaságra ítélt eltátott szájaktól. Sarkon fordult, és eltűnt a ködben.

Visszasétált az autójában hagyott benzineskannáért.

II.

A bástya

A köd egész nap nem szállt fel, az embernek olyan érzése volt, hogy mire leszáll az este, már szinte semmit nem lehet látni a külvárosi tájból.

Az enyhén hajlott hátú, jól öltözött idős férfi, aki a lebontásra váró irodaépület előtt kiszállt a Land Rover terepjáróból, valamikor magas rangú katonatiszt volt. Hivatalosan a hadseregben szolgált, de valójában a kétezres évek végéig a katonai hírszerzés több vezető beosztását is betöltötte. Fiatal éveiben illegális hírszerzőként volt kiküldetésben külföldön, aztán katonai attaséként járt a világ számos pontján. Igaz, soha nem volt valódi esélye arra, hogy főigazgatóként vezesse a szolgálatot, ám ő mindig ezt a célt látta maga előtt, és folyton azon mesterkedett, hogy azokat a bajtársait, akiket kellően ambiciózusnak és tehetségesnek vélt, vagy úgy érezte, a későbbiekben esetleg veszélyeztethetik a pozícióját, egyszerűen megfúrta. Ha valakivel kapcsolatosan úgy érezte, veszélyeztetve van a saját előmenetele, azt igyekezett valamivel kompromittálni vagy gyengíteni a felettesei előtt.

Végül, még mielőtt beteljesíthette volna a saját megítélése szerint rá szabott sorsot, idő előtt nyugdíjazták.

Olyan piszkos műveleteket szervezett a felettesei tudta nélkül, hogy könnyen hadbíróságon találhatta volna magát. A korkedvezményes nyugdíj gesztus volt a főigazgató részéről, hogy a korábbi önfeláldozó szolgálataiért cserébe, amit a hazáért és nemzetért végzett, emelt fővel vonulhasson vissza.

Persze a nyugdíjazását követően így nem kapott egyetemi szószéket, és nem oktathatta a jövő generációját sem a polgári, sem a katonai felsőoktatásban.

Dr. Juhász Benedek, a hadtudományok doktora sértett ember volt. Vékony szálú, ősz haja szorosan a feje búbjára tapadt, amit időközönként kényszeresen simított végig. Izzadó tenyerétől a vékony szálak zsírosan csillogtak. Cserzett bőrű, kemény arcélű férfi volt, akiről könnyen azt gondolta a szemlélő, hogy egy rókaképű, ravasz ember, de senki nem volt, aki a háta mögött ezt akár hangosan ki merte volna mondani. Mert a környezetében mindenki úgy tartotta, hogy Juhász mindenről tud, amit mások tesznek vagy mondanak. És rettegtek a könyörtelen tekintetű ember megtorlásától. Voltak olyanok, akik már abban sem voltak biztosak, hogy a gondolataik biztonságban vannak előle.

Az idős férfi lassú, határozott léptekkel vágott át a hideg és sötét belső udvaron, egyenesen az elhagyatottnak tűnő épület felé. Hosszú, fekete télikabátja nehézkesen libbent a lábszára mögött, fényesen csillogó cipője az Operabál vörös szőnyegén is megállta volna a helyét, de most a fagyos, töredezett betont koptatta.

A málló vakolatú falak árnyékában egy szikár, sűrű arcszőrzetű férfi fogadta.

– Parancsnokom – mondta üdvözlésképpen, és már nyitotta is előtte a hátsó bejárat nem gyakran tisztított ajtaját.

– Mindenki itt van?

– Akinek kell. A kemény mag.

Dr. Juhász Benedek soha nem volt parancsnok, de a titkos csoport tagjai közül néhányan előszeretettel szólították annak, ugyanis a Hunnia Ostorát vitathatatlanul ő irányította. A harcos, akit a többi harcos elismert és elfogadott vezetőjének, a Hunnia Ostora parancsnokának.

Ő volt a titkos sakkjátszmájukban a Bástya.

A dr. Juhász Benedek által irányított Megtisztulás hadművelet a lehető legnagyobb titokban zajlott, és maguk az érintettek sem tudták soha pontosan, hogy kinek milyen szerep jutott a több tucat elszánt harcosból álló hálózatban, ahogy azt sem, hogy ki kinek az elöljárója. A művelet során, ha szükséges volt a parancsnokok, a főtisztek, a végrehajtó közkatonák és az őket támogató társadalmi segítők azonosítására, akkor ezt a maguknál tartott sakkfigurával tudták megtenni. Ennek megfelelően dr. Juhász Benedek zakójának belső zsebében egy ízlésesen faragott fekete bástya lapult.

– Van valaki, aki kijár? – kérdezte előreszegett állal a parancsnok.

– Nincs, uram – válaszolta az ajtónálló, akit társai csak Optika fedőnéven ismertek. A férfi korábban mesterlövészként szolgált a Különleges Erők soraiban, és több külföldi katonai missziót is megjárt, mielőtt poszttraumás stressz-szindróma miatt leszerelték. – Továbbra sem hagyja el senki a bázist. Csak a kiadott feladattal.

– Helyes, helyes – bólogatott a parancsnok, majd mutatóujját figyelmeztetőleg a szakállas férfira emelte. – Fontos, hogy a végső nap és a végső óra közeledtével már senki ne mutatkozzon, ne vegyüljön a civilek közé. Csak annyiszor kell kimenni, ahányszor az a feladatok végrehajtásához szükséges. Aztán mindenki ide jön vissza! Nem akarok már semmilyen kijárást és semmilyen kapcsolattartást a külvilággal. Bármi, ami veszélyezteti a Megtisztulás hadművelet sikerét, vagyis bármi, ami a lebukás veszélyét hordozza magában, annak itt nincs helye! És ezért te vállalod a felelősséget! Világos?

– Értettem! Nincs kijárás, nincs kapcsolattartás. Erre eddig is kiemelten figyeltünk.

A parancsnok egy pillanatra megtorpant, miközben hunyorogva méregette az előtte álló férfit, végül egyetértően bólintott.

– Menjünk! Beszélnem kell a többiekkel is – mondta, azzal elindultak egy hosszú folyosón.

Ahogy egyre beljebb haladtak a világítás nélküli térben, talpuk alatt megfáradt, repedezett linóleum nyikorgott, és egyik-másik ajtó mellett elhaladva, patkányok rohantak a régen kiürített irodák biztos fedezékébe. Hosszú, néma sétájuk az épület nyugati szárnyának végébe vezetett, ahol egy tágas helyiségbe jutottak. Az irodaháznak ez a része valamikor vállalati étkezde volt, így jó néhány instabil szék és rozoga asztal maradt hátra, amit egymás mellé toltak, így alkotva kört a csoport tagjai.

A helyiségbe belépő Optikát és a parancsnokot négyen várták az étkező fakón pislákoló neonfényének félhomályában.

Az asztaloknál ülő három középkorú férfi között egy fiatal nő is várakozott. Az épületben nem volt fűtés, így mindnyájan melegen öltözve, kabátban vacogtak egymás mellett. Némi enyhülés csak az emeleti irodákban kialakított hálórészekben volt, ahol a földre dobott matracok mellett egy kis asztal, szék és egy kis elektromos olajradiátor jelentette az összes berendezést. A gázkazánt már nem lehetett beüzemelni, mert régóta le volt csatlakoztatva a hálózatról. Az elektromos áramot pedig egy nagyteljesítményű benzines generátorral oldották meg. A generátor épp elegendő áramot termelt ahhoz, hogy működjön a világítás, a laptopokat és a belső kommunikációra használt műholdas telefonokat, az adóvevőket tölteni lehessen, valamint éjszakánként szobáikban bekapcsolhatták a meleget árasztó radiátorokat.

A férfiak között foglalt helyet egy nagydarab, széles állkapcsú férfi is, aki alig néhány órája érkezett vissza, miután végrehajtotta a feladatát. A Vágottarcú fedőnéven tevékenykedő férfi a magyar–ukrán határ mellett hajtott végre titkos megbízást. Ez a Megtisztulás hadművelet szempontjából kiemelt jelentőséggel bírt számukra. A vastag bikanyakon ülő apró golyófejével, szemébe húzott fekete pamutsapkájával, barátságtalan arcának bal oldalán a szája szélétől egészen a füléig kúszó vágási heggel a férfi még ültő helyében is fenyegetően hatott.

Durva arcvonásait, baljóslatú lényét mintha csak enyhíteni akarta volna a balján elhelyezkedő, mosolygós, szelíd tekintetű férfi. Valaki, akiről újdonsült társai nagyon is jól tudták, hogy barátságos megjelenése egy farkas kitartását, bátorságát és harci erejét rejti. A valódi nevét nem ismerték, ahogy itt senki másét sem, de tudták róla, hogy Medúza fedőnéven hozzájuk hasonlóan korábban ő maga is megannyi titkosszolgálati műveletben szolgálta a hazáját.

Ahogy a parancsnok belépett közéjük, mindnyájan felálltak a székről, hogy így fogadják elöljárójukat.

Bástya üdvözlésképpen bólintott, majd egy intéssel jelezte nekik, hogy visszaülhetnek.

– Kissé hideg van itt – jegyezte meg a parancsnok, miközben helyet foglalt az egyik széken. Hosszú kabátját elrendezte maga alatt, majd szürke nyakkendőjét is gondosan megigazgatta. – Hozhattok ide vagy két radiátort, kicsit be lehet fűteni.

– Tudod – kezdte Optika a mutatóujját magasba emelve, miközben a parancsnok mellé ült –, ahogy a mondás tartja, a katona nem fázik, csak érzékeli a hideget. Na, így vagyunk ezzel mi is. Ráadásul elég nagy ez a tér ahhoz, hogy két kis radiátor kevésbé segítsen a helyzeten.

– Értem. De azt sem szeretném, hogy aztán valaki a végső napon dőljön ki. Vagy engem akartok jégre tenni?

Mindenki csöndben várta, hogy a parancsnok mosolyra húzza-e a száját, jelezve, csak egy poénnal próbálkozott, neki azonban a szeme sem rebbent. Persze köztudott volt a köreikben, hogy dr. Juhász Benedeknek a jóisten nem osztott humorérzéket.

– Edzett a csapat – válaszolta komoly arccal Optika, és jelentőségteljesen a vele szemben ülő Vágottarcúra nézett.

A parancsnok bólintott, mintegy nyugtázva a hallottakat.

– Minden rendben volt ma reggel? – fordult aztán a Vágottarcúhoz.

A férfi bólintott. Nem szólt, csak mintha morgott volna magában valamit.

A parancsnok folytatta:

– Holnapután este a mi emberünk lesz szolgálatban. Optikával ketten elmentek, és elhozzátok a három holttestet.

– Ez nem veszélyes? Idehozni őket? – kérdezte Huszti Nimród. – Úgy értem, nem fertőznek?

Nimród közben egy sísapkát húzott elő a kabátja zsebéből, és a simára borotvált feje búbjára húzta. Gondosan eligazgatta a fején, majd kérdőn pillantott a parancsnokra. Tekintete és testtartása egyértelművé tette, hogy őszinte választ vár.

– Nincs miért aggódni. A legkisebb kockázatot sem engedhetjük meg magunknak, és nem is engedjük. A három holttestet biztonságosan el lehet hozni. Holnap napközben pedig a földszinti tárgyalóban állítsátok fel a légmentesen zárt egészségügyi karanténsátrat! Öten vagytok, hamar végeztek vele. Azt akarom, hogy ha már itt vannak a testek, akkor a doki mielőbb le tudja venni a mintákat.

– Én ne menjek velük? – kérdezte a Botanikus fedőnevű férfi, aki vastag szarukeretes szemüvegével és jelentős túlsúlyával első ránézésre valóban inkább egy botanikusra hajazott, semmint egy titkos csapat tagjára. A férfi profi volt a megfigyelésekben, akár egyedül is képes volt bárkit napokig árnyékként követni, anélkül, hogy azt az illető kiszúrta volna. Híres volt arról, hogy még soha senkinek nem veszítette nyomát. Viszont arról is, hogy a hivatásos szolgálat mellett maszekolni kezdett, és a törvényi szabályozással ellentétben diplomáciai testületek tagjait is megfigyelte, adatokat gyűjtött róluk az egyik párt megbízásából. Évekig tartó ügyködését végül a belső elhárítás buktatta le, így azonnal eltávolították a nemzetbiztonságiaktól.

– Rád itt van szükség. És úgy kezdtem, hogy most már a legnagyobb körültekintéssel kell eljárnunk. Csak annyi időre mutatkozunk a külvilág szeme előtt, amennyire az akció sikere miatt ez elengedhetetlenül szükséges.

– Ez eddig sem volt másképp.

– Nagyon helyes.

– Lassan két hónapja osztozunk ezen a helyen a patkányokkal – magyarázta Botanikus. Apró szeme álnok módon nézett át a szemüvegén keresztül. – Még vásárolni sem mehettünk ki. A kaját hetente egyszer titokban teszi le a kapu melletti tűzcsaphoz egy erre járó kukásautó. Szavunk nem lehet.

– Nekünk mi a program? – kérdezte Nimród a parancsnoktól, és futólag a mellette ülő fiatal nőre pillantott.

– Te és Árnyékbaba továbbra is megfigyelés alatt tartjátok a kulcsfiguránkat. Nem akarok meglepetést vele kapcsolatban.

– Nem is lesz – közölte Nimród. – Tartja a szigorú biztonsági dolgozó mítoszához magát, de ez csak a máz. Egyébként könnyen befolyásolható, és nagyon kiszámítható minden lépése. Egyrészt a szokásai rabja, másrészt, ha bármi eltérőt is tesz, azt nagyon könnyen ki tudjuk számítani előre.

– Engem a lényeg érdekel – vágott közbe a parancsnok. – Mivel tudjuk majd fogni?

– Tetemes szerencsejáték-tartozása van.

– Kaszinó? Kártya?

– Online rulett, kártya, Tippmix, de kábé mindenre fogad, amire csak lehet, és amivel pénzt tud bukni. Egyre nehezebb helyzetben van. Egyedül neveli a tizenhárom éves fiát. Ha belengetjük neki az összeget, amivel el van úszva, akkor közreműködő lesz. Segíteni fogja az ügyünket.

– Kivel lépett le az asszony? A kölyök tesitanárával?

Nimród kényelmetlenül fészkelődni kezdett, majd megköszörülte a torkát.

– Három éve halt meg – közölte. Nem tudta leplezni az együttérzését. – Hasnyálmirigyrák vitte el. Nagyon hamar leépült. Szinte fél év alatt elfogyott, akár a seprű. A férfi végig mellette volt, ápolta, de nagyon megviselte őt és a gyereket is.

– Hagyjuk a drámai részeket! – legyintett a parancsnok, és megszívta az orrát. Irritálta a hideg, napok óta érezte, hogy bujkál benne valami vírus. Talán influenza, de nem hagyta, hogy erőre kapjon a testében. – Árnyékbabával maradjatok rajta továbbra is! Ha a szokásostól bármi eltérőt tesz, akkor arról azonnal tudni akarok.

– És mikor lépjünk akcióba? – kérdezte Árnyékbaba.

– Te hogy látod? – fordult Nimródhoz a parancsnok. – Mikor lenne megfelelő az időpont a beszervezésére?

– Fogytán az időnk, ez biztos. Nyakunkon a rendezvény. Én azt mondanám, hogy mindent tudunk, amit kell. Az utóbbi napokban újból jelentős összeget bukott. Az egyik ismerőse és egy kollégája is, akiktől egyébként korábban jelentős kölcsönt kapott, nagyon szorongatja már. A bankok korábban felmondták a hitelkártyáját, és két végrehajtás is indult ellene. Nincs mire várni.

– Tehát? – vonta fel szigorúan a szemöldökét a parancsnok.

– Tehát azt mondom, a következő napokban, ahogy a helyzet alkalmasnak mutatkozik, leülünk vele, és beszervezzük. Minél közelebb a konferencia időpontjához.

A parancsnok helyeslően bólintott.

– Akkor legyen úgy, ahogy Medúza javasolta!

– Rendben – nyugtázta Árnyékbaba.

– Mindenkitől a legnagyobb körültekintést várom el – közölte a parancsnok, miközben enyhén előredőlt, és mindkét kezét tenyérrel lefelé az asztallapra ejtette. Kézfeje csontos volt, vastag erek hálózták. – Az előkészítés olyan szakaszába értünk, ahol már a legkisebb hiba sem megengedett, mert akkor mindnyájan elbukunk. Márpedig nekünk megtiszteltetés, hogy ezt a veszélyes és fontos műveletet sikerre vigyük. Mi hozzuk el a változást. Mi leszünk a forradalom szikrája. A szervezetünk behálózza az országot, és mindenki tudja a feladatát. Ahogy eljön a végső nap és a végső óra, minden egyes harcosunk előbújik az árnyékból, és folytatják az általunk beindított láncreakciót. De mostantól a nap minden pillanatában tartsátok észben, hogy ti jelentitek az első lépést! Rajtatok áll vagy bukik minden. Az alapját adjátok ennek a nagyszabású építménynek. És ha az alap nem lesz elég erős, akkor nincs mire felhúzni a falakat, így pedig az egész kártyavárként omolhat össze.

– Eddig is tudtuk, hogy nagy a felelősség rajtunk – szúrta közbe a maroknyi csapat egyetlen női tagja. Árnyékbaba kihúzta magát a székben, majd az asztalra könyökölt. Szoláriumbarna bőre elnyelte a gyér fényt, de még így is jól látható volt az arcvonásai rajzolta kislányos szépség, amit az orrában és a szája szélén elhelyezett egy-egy apró ezüstkarika ellensúlyozott. A szépség és a vadság ezen tökéletes arányú elegyét a rövidre nyírt, búzasárga tüskés haj csak fokozta. – Mindössze az a kérdés, mi van akkor, ha a hatóságok beazonosítanak, és a nyomunkban lesznek? Nekem továbbra is vannak kétségeim, hogy az akció után vajon el tudjuk-e hagyni az országot. Mennyire biztos, hogy nem azonosított be minket már eddig is az elhárítás?

Árnyékbaba mandulavágású szemét a vastag, fekete kontúrvonalak erősen hangsúlyozták. A máskor oly határozott és magabiztos tekintet mélyén most bizonytalanság tükröződött.

A parancsnok lassan hátradőlt a székében, majd ujjait a mellkasán egymásba kulcsolva pihentette meg a kezét. Szigorú tekintete komótosan végigpásztázott a társaságon, majd cinikusan és mindent tudóan mosolyogni kezdett.

– Mondtam már, hogy a legmagasabb szinten szerveződünk. Ezt értsétek úgy, hogy nemcsak a politikában, a gazdasági életben és a hadseregben, de a titkosszolgálatok soraiban is. Nem árulhatok el részleteket, de nyugodjatok meg, az elhárítással sem lesz gondunk! Itt most végre valóban eljött az idő, hogy tökéletesen és tervszerűen menjenek a dolgok. Minden készen áll arra, hogy eltakarítsuk ezt a kurva kormányt a hatalomból!

A teremben lévő maroknyi ember elszánt tekintettel, némán nézett a parancsnokra.