A tűzmadár

Orosz varázsmesék

Alekszandr Nyikolajevics Afanaszjev
mesegyűjteményéből
– szemelvények –

Fordította
KORNÉL EMÍLIA
MOLNÁR ANGELIKA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Александр Николаевич АФAНAСЬЕВ, Народные русские сказки
в трёх томах, Подготовление текста, предисловие и примечания:
Владимир Яковлевич ПРОПП, Государственное Издательство Художественной Литературы, Москва, 1957

KORNÉL EMÍLIA (7–90. oldal) és
MOLNÁR ANGELIKA (91–421. oldal) fordítása

Válogatta, szerkesztette és az utószót írta
HERMANN ZOLTÁN

Második, javított kiadás

© Hungarian translation Kornél Emília, Molnár Angelika, 2023

Mesék

Nap nővére és a banya

Egy messzi cárságban, távoli országban élt egy cár a feleségével, s volt nekik egy fiuk, Iván cárevics, aki születésétől fogva néma volt. Tizenkét éves volt a cárevics, gyakran látogatta kedvenc lovászát a cári istállóban. A lovász sok mesét mesélt a cárevicsnek, és a fiú most is ezért jött hozzá, de a lovász valami egészen mással fogadta: „Iván cárevics!”, szólt a lovász. „Édesanyádnak hamarosan leánya születik, a te húgod; félelmetes boszorkány lesz belőle, apádat-anyádat felfalja majd, s mind az alattvalóitokat; így hát menj, és kérd el apádtól a legjobb paripát, mintha csak egy kicsit járatni kérnéd, és menekülj innen olyan messzire, amilyenre csak bírsz, ha kedves az életed!” Iván cárevics felkereste hát az apját, hogy életében először beszéljen vele; a cár annyira megörült ennek, hogy nem is kérdezte meg, mire kell a pompás állat. Azon nyomban megparancsolta, hogy az istálló legjobb lovát nyergeljék fel a cárevicsnek. Iván cárevics felült a paripára, és útnak eredt, amerre a szeme látott.

Mikor már réges-régen lovagolt, egyszer csak útjába került két öreg varrónő, kérte őket, hogy hadd lakhasson náluk. Az öregasszonyok ezt felelték: „Örömmel vennénk magunkhoz, Iván cárevics, de nincs sok időnk hátra. Ezt a láda tűt elhasználjuk, no meg ezt a láda cérnát, és azon nyomban itt terem értünk a Kaszás!” Iván cárevics sírva fakadt, és továbbállt. Hosszú ideje úton volt, mikor elérkezett a Fanyűvőhöz, kérte: „Vegyél engem magadhoz!” „Örömmel megtenném, Iván cárevics, csak hát kevéske időm maradt ebben az életben. Amint kiforgatom ezeket a tölgyeket a földből, abban a pillanatban meghalok!” Na erre még keservesebb sírásba kezdett a cárevics, de ment tovább, egyre messzebb és messzebb. Megérkezett a Hegygörgetőhöz; őt is kérlelni kezdte, de az így felelt: „Szíves-örömest befogadnálak, Iván cárevics, de sajnos nincs sok időm hátra. Látod, az a dolgom, hogy a hegyeket görgessem, s amint az utolsót is megforgatom, rögtön meghalok!” Iván cárevics keserű könnyeket hullatott, és továbbállt.

Sokáig ment-mendegélt, míg végül megérkezett a Nap nővéréhez. A Nap nővére magához vette, etette-itatta, gondját viselte, mintha csak az édes fia lett volna. Jó élete volt nála a cárevicsnek, mégis rátört néha a szomorúság, hiszen hogy tudta volna elfeledni a szülőotthonát? Néha felment egy magas hegyre, körülnézett, kereste a távolban a palotájukat, és bizony azt látta, hogy semmi sem maradt belőle, csak a falak, mindent felfalt a banya. Nagyot sóhajtott ilyenkor, és sírva fakadt. Egyszer, amint sírva-ríva hazajön, azt kérdi tőle a Nap nővére: „Iván cárevics, miért van kisírva a szemed?” Ő erre azt feleli: „Kifújta a szél.” Aztán legközelebb is így válaszolt. A Nap nővére erre megtiltotta a szélnek, hogy fújjon. De Iván cárevics harmadszor is kisírt szemmel jött haza a hegyről, s nem volt mit tennie, be kellett vallania az igazságot, elkezdte hát kérlelni a Nap nővérét, engedje el őt, a derék vitézt a szülőházába, hadd nézze meg, milyen idők járnak arra mostanában. A nővér nem engedte, de a cárevics addig-addig erősködött, míg végül Nap nővére csak beleegyezett, s útravalóul egy kefét, egy gereblyét és két zsenge almácskát adott neki. Olyan almát, amelyikbe ha beleharapsz, rögvest megfiatalodsz!

Megérkezett Iván cárevics Hegygörgetőhöz. Már csak egyetlen hatalmas kőszál maradt hátra. Fogta Iván a kefét, behajította a mező közepére, hirtelen a föld alól magas hegyek nőttek, csúcsaikkal majd átbökték az égboltot. Se szeri, se száma, annyi bújt elő a földből! Megörült nagyon Hegygörgető, és megint munkához látott. Sokáig-e vagy kis ideig, ment tovább Iván cárevics, megérkezett Fanyűvőhöz: már csak három szál fa maradt hátra. Behajította Iván cárevics a gereblyét a mező közepébe, és hirtelen sűrű tölgyfaerdők lepték el a tájat, egyik fa vastagabb törzsű volt, mint a másik! Megörült Fanyűvő, megköszönte a cárevicsnek, és nekiállt a százéves tölgyeket gyökerestül kiforgatni. Sokáig vagy kevés ideig, ment tovább Iván cárevics, míg végül megérkezett az öreganyókhoz. Mindkettőnek adott egy-egy almát. Mikor megették, egy szempillantás alatt megfiatalodtak, s ajándékoztak neki egy vesszőcskét, amelyikkel ha legyintett, egész tavat tudott varázsolni a háta mögé!

Végül csak hazaért Iván cárevics. A húga elébe jött, s így szólt: „Ülj csak le, kedves bátyám, játssz valamit ezen a guszlin! Én meg megyek, készítek ebédet!” A cárevics leült, és megpengette a guszlit; előbújt az egérlyukból egy kisegér, és emberi hangon így szólt: „Menekülj, cárevics! Fuss hamar! A húgod elment a fogait köszörülni!” Iván cárevics azon nyomban lóra pattant, és nekiiramodott, az egérke meg ezalatt a guszli húrjain futkározott föl és le, úgy pengette, a boszorkánytestvér így nem tudhatta, hogy a bátyja már elment hazulról. Mikor már elég élesek voltak a fogai, berontott a boszorkány a kiskamrába, de egy lelket sem talált ott, a kisegér éppen akkor osont be az odújába. Dühbe gurult a banya, a fogait csikorgatta, és üldözőbe vette a bátyját.

Iván cárevics hallotta a zajt, hátrapillantott: már majdnem utolérte a húga, a cárevics legyintett egyet a pálcával, mély tó fakadt a nyomában. Mire a boszorkány átúszta a tavat, Iván cárevics már messze járt. Még gyorsabb hajszába kezdett a banya… nagyon közel került már! Fanyűvő megsejtette, hogy a cárevics a húga elől menekül, nekifogott, s a kitépett tölgyeket keresztbe az útra vetette. Egy egész hegyre valót összehordott! Nincs a banyának átjárása! Próbált a boszorkány utat vágni magának, az éles fogaival tépte-harapta a fatörzseket, s végül nagy nehezen átvergődött, de Iván cárevics már messze járt! Utánaeredt, üldözte-üldözte, már majdnem utolérte… nincs menekvés! De Hegygörgető észrevette a banyát, hát fogta és úgy forgatta-görgette a legmagasabb hegyet, hogy az épp keresztben állta el az utat, s arra is ráhajított még egy sziklát. Amíg a boszorkány nagy küszködve felmászott rá, csak vágtatott-vágtatott Iván cárevics, és már jó messzire járt.

Átvergődött a banya a nagy hegyeken, és folytatta a hajszát… Meglátja egyszer a bátyját, és messziről sipákol: „Most nem menekülsz!” Épphogy meg nem ragadta, de ekkor Iván cárevics a Nap nővére kunyhójához ért, és elkiáltotta magát: „Napocska, Napocska, nyílj ki, ablakocska!” A Nap nővére kinyitotta az ablakát, Iván cárevics meg lovastul beugrott rajta. A banya kérlelni kezdte a Nap nővérét, hogy fejestül adja ki neki a testvérét. Nap nővére azonban nem hallgatott rá, és nem teljesítette a kérést. Ekkor így szólt a banya: „Álljon ki velem, Iván cárevics, súlyversenyre! Ha én bizonyulok nehezebbnek, én falom fel, ha ő: életemet veheti!” Iván cárevics ráült a mérleg egyik ágára, a banya meg rálépett a másikra, de olyan erővel dobbantott a mérleg serpenyőjére, hogy Iván cárevics egész az égig repült, egyenesen Nap nővére palotájába, a banya-kígyó meg ott ragadt a földön.

A Baba-jaga és a házimanó

Egyszer volt, hol nem volt, élt egyszer egy kandúr, egy veréb meg egy házimanó. Elmegy egy nap a kandúr meg a veréb az erdőre fát vágni, s meghagyják a manócskának: „Maradj itt házőrzőnek, de jól vigyázz: ha jön a Baba-jaga, és számolni kezdi a kanalakat, ne szólj egy szót sem, hallgass!” „Jól van!”, feleli a manó. Elmegy a kandúr meg a veréb, a házimanó meg bemászik a kemence búbja mögé. Egyszer csak jön a Baba-jaga, kapja a kanalakat, elkezdi számolni őket.

„Ez a kandúré, ez a verébé, ez a manóé.” Hát a manó nem bírta megállni, ráförmedt: „Ne bántsd az én kanalamat, te vén banya!” A jaga meg nyakon csípte, beült a mozsarába, és eliramodott vele, mozsártörővel hajtja a mozsarat, seprűjével meg elsimítja a nyomokat a háta mögött. Óbégat a manó, ahogy a torkán kifér: „Veréb, gyere! Kandúr, ide!” Amazok meg meghallották, odarohantak. A kandúr összekarmolta a jaga-asszonyságot, a veréb meg csípte, ahol érte: kiszabadították a manót.

Másnap újra az erdőre készülődtek, megint a lelkére kötötték a manócskának: „Vigyázz, ha jön a Baba-jaga, meg ne mukkanj, ma messzire megyünk.” „Jól van”, mondta a manó. Alighogy feltelepedett a kemencére, már ott is termett a banya, nekiállt számolni a kanalakat: „Ez a kandúré, emez a verébé, ez a harmadik a manóé.” A manó megint nem bírta megállni, kikelt magából: „Ne bántsd az én kanalamat, vénséges jaga!” A banya elkapta, a manó meg óbégat, ahogy a torkán kifér: „Veréb, gyere! Kandúr, ide!” Amazok meghallották, odaszaladtak, nekiestek a Baba-jagának, karmolták, csípték, ahol érték: kiszabadították a manót, s hazamentek.

Harmadnap újra fáért indultak, megint a lelkére kötötték a manónak: „Vigyázz, ha jön a jaga, maradj csendben, ma messzire megyünk.” Elment a kandúr meg a veréb, a házimanó meg bemászott a kemencesutba. Már ott is termett a banya, nekiállt számolni a kanalakat: „Ez a kandúré, emez a verébé, ez a harmadik a manóé.” A manócska meg sem mukkan. A banya újrakezdi: „Ez a kandúré, ez a verébé, ez a manóé.” De a manócska csak egyre hallgat. A banya harmadszor is belefog: „Ez a kandúré, ez a verébé, ez a manóé.” Csak nem bírta megállni a manó, megint felcsattant: „Ne bántsd az én kanalamat, te kurva!” A banya üstökön ragadta, a manó meg óbégat, ahogy a torkán kifér: „Veréb, gyere! Kandúr, ide!” De biz azok nem hallották.

Hazavitte a Baba-jaga a manócskát, bezárta a kamrába, befűtötte a kemencét, s meghagyta a legnagyobb lányának: „Én most elmegyek: süsd meg nekem, lányom, ebédre a manót!” „Jól van!”, felelte a lány. Befűlt a kemence, szólítja a lány a manócskát. „Feküdj csak rá a cseréptálra!” Ráfeküdt a manó, egyik lábát a kemenceajtónak, másikat a padkának támasztotta. „Ne így, ne így!”, bosszankodik a lány. „Hát hogy?”, kérdi a manó. „Mutasd meg.” Ráült a lány a cseréptálra. De a manó se volt rest, kapta az edényfogót, bevetette a banya lányát a kemencébe, maga meg visszament a kuckóba, várta a Baba-jagát. Egyszer csak megjön a banya, és azt mormolja: „Meghempergek a manó csontjain, meg én!” Mire a manó: „Meghempergesz, meg ám, a lányod csontjain!”

Látja ám a banya, hogy a lánya pirosra sült a kemencében, rikácsolni kezd: „Na megállj, te bitang! Majd ellátom a bajodat!” Meghagyja a középső lányának, hogy süsse meg a manót, ő meg elmegy. Befűti a középső lány a kemencét, hívja a manót. Az ráfeküdt a serpenyőre, egyik lábát a kemenceajtónak, másikat a padkának támasztotta. „Ne így, ne így!”, mérgelődött a lány. „Hát mutasd meg, hogy!” Ráült a lány a serpenyőre, a manó meg belökte a kemence ajtaján, ő maga visszament a kuckóba, várta a Baba-jagát. Jön a banya, és azt mormolja: „Meghempergek a manó csontjain, meg ám!” Mire a manócska: „Meghempergesz, meg ám, a lányod csontjain!” Dühbe gurult a Baba-jaga: „Na megállj, ellátom a bajodat!” Meghagyta a legkisebb lányának, hogy süsse meg a manót, de biz az is úgy járt, mint a többi!

Még dühösebb lett a banya: „Na várj csak, az én eszemen nem jársz túl!” Befűtötte a kemencét, szólítja a manót: „Gyerünk, fel a serpenyőre!” Az ráfeküdt, egyik lábát a plafonnak, másikat a padlónak támasztotta, nem fér be a kemence szájába. „Ne így, ne így!”, dühösködik a banya. A manó meg úgy tesz, mintha nem tudná. „Mutasd meg.” Amaz összekuporodott, ráfeküdt a serpenyőre. A manónak sem kellett több, bedobta a kemencébe, ő maga meg hazaszaladt, és elmesélte a barátainak, mit tett a Baba-jagával.

Parasztfia Iván és a hétversztás bajszú, öklömnyi emberke

Hol volt, hol nem, élt egyszer egy cár. Az udvarában állt egy oszlop, azon pedig volt három karika: egy arany, egy ezüst és egy réz. Egyik éjjel a cár azt álmodta, hogy az aranykarikához oda volt kötve egy ezüstgyapjas ló, amelynek a homlokán hold ragyogott. Reggel felkelt, és közhírré tétette, hogy aki megfejti az álmát és megszerzi azt a lovat, annak adja lányát és fele cárságát. A cári ukáz hallatán sok herceg, bojár és nagyúr a palotába gyűlt, de hiába törték a fejüket, nem tudták megfejteni az álmot, így aztán senki sem kerekedett fel, hogy megszerezze a lovat.

Egyszer jelentik a cárnak, hogy egy nincstelen öregembernek van egy fia, Iván, aki meg tudja fejteni az álmot és megszerzi a lovat is. A cár hívatta a legényt. Elment a legény a cárhoz. Kérdezi a cár: „Megfejted az álmomat és megszerzed a lovat?” Iván erre így felel: „Mondd meg előbb, mit álmodtál, s milyen lovat keresel.” A cár azt mondja: „A múlt éjjel azt láttam álmomban, hogy az udvaromban az aranykarikához van kötve egy ezüstgyapjas ló, amelynek a homlokán hold ragyogott.” „Ez nem álom volt, hanem a valóság, mivel tegnap éjjel azon a lovon jött el hozzád a tizenkét fejű sárkány, és el akarta rabolni a cárlányt.” „És meg tudod szerezni azt a lovat?” Iván azt felelte: „Igen, de csak ha betöltöttem a tizenötödik életévemet.” Akkoriban Iván még csak tizenkét éves volt, így hát a cár magához vette, etette-itatta, míg tizenöt éves nem lett.

Amint Iván elmúlt tizenöt éves, így szólt a cárhoz: „Uralkodó! Adj alám egy lovat, amely elvisz a sárkány tanyájához.” A cár az istállóba vezette, mindegyiket megmutatta a legénynek, de az nem talált az erejéhez és a termetéhez valót: bármelyikre is rátette vitéz kezét, az összerogyott alatta. Akkor azt mondta a cárnak: „Engedj el a nyílt mezőre, hadd keressek erőmhöz méltó lovat!” A cár elengedte.

Három évig kutatott Parasztfia Iván, de sehol nem talált lovat magának. Könnyes szemmel tért vissza a cárhoz. Az úton szembetalálkozott egy öregemberrel, aki azt kérdezte: „Miért sírsz, te legény?” A fiú mérgesen felelt neki, félre is lökte az útjából, az öreg csak annyit szólhatott: „Vigyázz, ifjú, mert megemlegeted még!” Iván továbbment, és magában azt gondolta: „Miért bántottam meg az öreget? Az öregemberek sokat láttak.” Visszafordult, utolérte, térdre esett előtte, és így kérlelte: „Öregapó! Bocsáss meg, ha bánatomban megbántottalak! Azért sírok, mert három éve járom a mezőn a méneseket, mégsem találtam nekem való lovat.” Az öreg azt felelte: „Menj el ebbe és ebbe a faluba, egy muzsiknál az istállóban van egy kanca, amely egy satnya csikót szült. Vedd el azt a csikót, etesd, ő lesz az erődnek való ló!” Iván mélyen meghajolt az öreg előtt, és elindult a faluba.

Bemegy egyenest az istállóba, meglátja a kancát meg a satnya csikót, és ráteszi a csikóra a kezét. A csikó áll, mint a cövek. Iván elkérte a muzsiktól, etette, majd visszatért a cárhoz, és elmondta neki, hogy szerzett magának lovat. Ezután készülődni kezdett, hogy felkeresse a sárkányt. A cár megkérdezte: „Mennyi katonára van szükséged, Parasztfia Iván?” Iván így felelt: „Minek nekem a katonáid? Magam is meg tudom szerezni, csak küldöncnek adj mellém hat embert!” A cár hat embert adott mellé, felkerekedtek, útnak indultak.

Ki tudja, meddig mentek-mendegéltek, míg végül elértek egy tüzes folyót. A folyón át egy híd ívelt, körülötte pedig hatalmas erdőrengeteg. Sátrat vertek az erdőben, elővették a harapni- meg az innivalójukat, ettek-ittak, mulattak. Parasztfia Iván egyszer csak így szól a társaihoz: „Álljunk éjszakánként felváltva őrt, hátha valaki átkel ezen a folyón.” Úgy is tettek, de az történt, hogy bármelyik társa őrt állt, este úgy felöntött a garatra, hogy semmit se látott.

Végül Parasztfia Iván került sorra. Látja ám, hogy pontban éjfélkor a folyón átkel a háromfejű sárkány, és azt mondogatja: „Nincs se ellenségem, se kihívóm, talán csak az egyetlen ellenségem és kihívóm Parasztfia Iván, de annak is inába szállt a bátorsága!” Parasztfia Iván előugrott a híd alól: „Hazudsz, kutya! Itt vagyok!” „Ha így van, gyere, megverekszünk!” Lóhátról támadt neki a sárkány Ivánnak, de Iván gyalog is kiállt ellene. Meglendítette a kardját, levágta a sárkány mindhárom fejét, a sárkány lovát kantáron fogta, és a sátrához kötözte.

A következő éjjel Parasztfia Iván megölte a hatfejű, harmadik éjjel pedig a kilencfejű sárkányt, és bedobta őket a tüzes folyóba. Amikor a negyedik éjjel is őrt állt, felkereste őt a tizenkét fejű sárkány, és haragosan azt kérdezte: „Melyikőtök Parasztfia Iván? Azonnal állj elibém! Miért ölted meg a fiaimat?” Parasztfia Iván előlépett, és így felelt: „Először hadd menjek be a sátramba, majd utána megverekszünk!” „Jól van, menj!” Iván futott a társaihoz: „Na, testvéreim, itt van egy tál, nézzetek bele! Ha telefut vérrel, gyertek értem!” Majd visszament, és kiállt a sárkány elé. Amikor először egymásnak estek, Iván levágta a sárkány négy fejét, maga meg térdig a földbe süllyedt, másodszor, mikor összecsaptak, Iván három fejét vágta le, maga meg derékig a földbe süllyedt; harmadszor is szétváltak, majd a legény nekitámadt a sárkánynak, három fejét megint levágta, de maga már mellkasig a földbe merült, s hogy még egyet levágott, már csak Iván feje látszódott ki. Bizony csak ekkor jutott a társainak eszébe, hogy belepillantsanak a tálba, és látják, hogy a vér már kicsordul belőle. Futottak Ivánhoz, levágták a sárkány utolsó fejét, és kihúzták a fiút a földből. Parasztfia Iván a sátrához vezette a sárkány lovát, és odakötötte.

Elmúlt az éjszaka, megvirradt, s a derék legények nekiálltak enni-inni, mulatni. Parasztfia Iván fölállt, és így szólt a társaihoz: „Várjatok meg, barátaim!” – azzal macskává változott, átkelt a tüzes folyó hídján, bement a sárkányok házába, és dörgölőzni kezdett az ottani macskákkal. A házban csak a tizenkét fejű sárkány felesége lakott a három menyével. A tisztaszobában üldögéltek, és azon tanakodtak, hogyan öljék meg a gonosztevő Parasztfia Ivánt. A legkisebb meny azt tervezte: „Ha elmegy Parasztfia Iván, az úton szörnyű éhséget küldök rá, én majd almafává változom, s ha eszik az almámból, rögvest elpatkol!” A középső azt mondta: „Én meg az útjukon szomjúságot küldök rá, én majd kúttá változom, csak rajta, igyon belőlem!” A legidősebb pedig így szólt: „Én mély álmot küldök rá, magam meg ággyá változom, s ha Parasztfia Iván rám fekszik, azonnal belepusztul!” Végül az anyósuk szólalt meg: „Én kitátom a számat a földtől az égig, és mindannyiójukat fölfalom!” Parasztfia Iván kihallgatta, amit beszéltek, majd kiment a szobából, újra emberré változott, és visszatért a társaihoz: „No, testvérek, készüljetek az útra!”

Összeszedelőzködtek, útra keltek, s az úton szörnyű éhség fogta el őket, de nem volt mit enniük. Megláttak egy almafát. Iván társai almát akartak szakajtani róla, de Iván nem engedte. Azt mondta: „Ez nem almafa!”, azzal nekiesett a baltával, és az almafából vér csordult ki. Másodjára szomjúságot éreztek, Iván meglátta a kutat, és megtiltotta, hogy igyanak belőle. Rácsapott a kútkávára, de bizony víz helyett vér bugyogott fel belőle. Harmadjára elfogta őket az álmosság, de Iván az útfélen álló ágyat is széttiporta. Odaérnek a földtől az égig tátott szájhoz. Mitévők legyenek? Megpróbálták átugratni, de egyikőjüknek sem sikerült, Parasztfia Ivánt kivéve. Az ezüstgyapjas paripa, amelyiknek a hold ragyogott a homlokán, az mentette meg a bajtól.

Elérkezett egy folyóhoz, a folyó partján egy kis házikó állt. Szembetalálkozott egy hétversztás bajszú, öklömnyi emberkével. Így szól hozzá az emberke: „Add oda a lovad, mert ha nem adod jószántadból, elveszem erővel!” Azt felelte Iván: „Menj az útból, átkozott féreg, amíg a lovam agyon nem tapos!” A hétversztás bajszú parasztocska erre megragadta s a földre vetette Ivánt, aztán fölpattant a lóra, és ellovagolt. Bemegy Iván a kunyhóba, búslakodik a lova után. A kunyhóban a kemencén egy ember fekszik, se karja, se lába. Azt mondja Ivánnak: „Hallgass ide, derék legény, nem tudom, hogy hívnak! Miért álltál le vele verekedni? Náladnál nagyobb vitéz voltam, s mégis lerágta a kezem-lábam!” „Miért tette?” „Azért, mert az asztaláról kenyeret ettem!” Iván azt kérdezte, hogyan tudná visszaszerezni a lovát. Azt felelte a csonka vitéz: „Menj el ehhez és ehhez a folyóhoz, három éven át legyél a révész, senkitől pénzt el ne fogadj; akkor visszaszerzed!”

Parasztfia Iván elbúcsúzott tőle, elment a folyóhoz, és három éven át fizetség nélkül révészkedett. Egyszer három öregembert kellett átvinnie a folyón, akik pénzt kínáltak neki, de ő csak nem fogadta el. „Mondd, derék legény, miért nem fogadod el a pénzt?” „Mert megígértem.” „Kinek és miért?” „Egy gonosz ember elvette a lovamat, de egy jó ember kiokosított, hogy három éven át ingyen szállítsam át a folyón az embereket.” Az öregek így szóltak: „Parasztfia Iván! Mi készek vagyunk szolgálni neked, hogy visszaszerezhesd a lovadat!” „Segítsetek, barátaim!” Az öregek nem akárkik voltak, hanem Fagyapó, Nagyevő meg egy varázsló. A varázsló kiállt a partra, egy csónakot rajzolt a homokba, és így szólt: „Na, testvérek, látjátok ezt a csónakot?” „Látjuk!” „Üljetek be!” Mind a négyen beültek a csónakba. Akkor azt mondta a varázsló: „No, könnyű csónak, szolgálj engem úgy, mint korábban!”

Erre a csónak felszállt a levegőbe, s nyílsebesen elvitte őket egy nagy kőhegyhez. A hegy lábánál egy ház állt, amelyben a hétversztás bajszú, öklömnyi emberke élt. Elküldték az öregek Ivánt, hogy kérje vissza a lovát. Kérte Iván a lovát, de a hétversztás bajszú azt felelte: „Rabold el a cár lányát, és hozd el nekem, akkor visszaadom a lovad!” Iván elmondta ezt a társainak, akik rögvest otthagyták, és elmentek a cárhoz. Megérkeztek, a cár megtudta, mi járatban vannak, megparancsolta a szolgáinak, hogy fűtsék fel a fürdőt olyan forróra, hogy megfulladjanak, megfőjenek! Majd a fürdőbe tessékelte a vendégeket. Azok megköszönték a cár jóságát, és fürdeni készültek. A varázsló Fagyapót küldte előre. Fagyapó bement, lehűtötte a fürdőházat, majd mindhárman megmosakodtak, megtisztálkodtak, és visszamentek a cárhoz. A cár nagy lakomát rendezett, majd beszakadt az asztal a nagy tálak, a sok étel alatt. Nagyevő nekilátott, és mindent megevett. Éjjel a vendégek óvatosan kilopóztak, elrabolták a cárlányt, elvitték a hétversztás bajszú, öklömnyi parasztocskához, és megkapták cserébe a lovat.

Parasztfia Iván elbúcsúzott az öregektől, fölült a lovára, és útnak eredt. Ment, ment, lepihent a nyílt mezőn, sátrat vert, és lefeküdt, kezében tartva a kantárszárat. Mikor felébredt, ott feküdt mellette a cárlány. Iván megörült, és azt kérdezte: „Hogy kerültél ide?” A cárlány azt felelte: „Gombostűvé változtam, és bebújtam a gallérodba.” S abban a pillanatban ismét tűvé változott, Parasztfia Iván a gallérjába szúrta, és folytatta az útját. Megérkezett a cár udvarába. A cár meglátta a lovat, és nagy tisztelettel fogadta a derék legényt. Elmondta Ivánnak, hogy az öregek elrabolták a lányát. Iván azt felelte: „Ne szomorkodj, uralkodó! Visszahoztam a lányod!” Átment a másik szobába, és a cárlány szépséges hajadonná változott. Iván kézen fogta, és a cárhoz vezette. A cár még jobban megörült, elvette a lovat, a lányát pedig férjhez adta Parasztfia Ivánhoz. Iván és ifjú arája még ma is él.

Hogyan gyógyította meg a katona a cárlányt

Távoli országokban szolgált a katona; s hogy letöltötte szolgálati idejét, s megkapta az obsitot, hazaindult a szülőföldjére. Sok földet, vidéket bejárt már, mikor megérkezett egy nagyvárosba, ahol egy szegény öregasszonynál kért szállást. Faggatózni kezdett: „Mi újság az országotokban, öreganyó? Minden rendben?” „Úgy-ahogy, katona! A cárunknak van egy szépséges lánya, Marfa cárkisasszony. Feleségül kérte egy idegen herceg, de a cárkisasszony nem akart hozzámenni, ezért az egy gonosz szellemet küldött rá. Már harmadik éve nem hagy neki nyugtot éjjel a gonosz szellem; vergődik a szerencsétlen, nincs eszméleténél, úgy kiabál… Bármit is csináljon a cár, ha varázslókat, ha kuruzslókat hív, senkinek nem sikerült még meggyógyítania!”

Végighallgatta a katona, és azt gondolta magában: „Megyek, szerencsét próbálok, talán nekem sikerül meggyógyítanom a cár lányát! Talán ad valamit a cár útravalóul.” Fogta a köpenyét, kifényesítette a gombjait, magára öltötte, és bekopogott a palotába. Meglátta az udvari szolga, megtudta, mi járatban, s rögtön a cár elébe vezette. „Üdvözöllek, katona! Mi jóval kecsegtetsz?”, kérdezte a cár. „Jó erőt, egészséget, felséges cár! Hallottam, hogy Marfa cárkisasszonyra rászállt a rossznyavalya, talán ki tudom gyógyítani.” „Jól van, testvér! Ha kigyógyítod, tetőtől talpig aranyba öntlek.” „Csak parancsolja meg felséged, hogy mindent megkapjak, amit csak kérek!” „Mondd, mit kívánsz?” „Adjon nekem egy mérő vasgolyót, egy mérő diót, egy font gyertyát és két pakli kártyát! Készítsenek egy vasrudat, egy ötágú vaskaparót, s öntsenek vasból egy rugóra járó, emberforma bábut!” „No, jól van. Holnapra minden kész lesz.”

Mindent elkészítettek, amit a katona kért, az meg bezáratta a palota összes ablakát és ajtaját, pravoszláv keresztet szögezett rájuk, és csak egy ajtót hagyott nyitva, amellett őrt állt, a szobát gyertyákkal világíttatta meg, az asztalra kirakta a kártyapaklit, a zsebeibe pedig vasgolyókat és diót szórt. Miután mindent elrendezett, pihenjállásba helyezkedett. Pontban éjfélkor odaszállt a gonosz lélek, de bárhogy is próbálkozott, sehol nem tudott beröpülni! Körözött a palota körül, végül megpillantotta a nyitott ajtót. Emberalakot öltött, és be akart menni. „Ki az?”, kiáltott a katona. „Engedj be, bajtárs! Az udvari lakáj vagyok.” „Hol jártál eddig, te szemtelen fráter?” „Voltam, ahol voltam! Adj egy kis diót!” „Sok itt a lógós, ha mindenkinek adnék, magamnak nem maradna!” „Kérlek, adjál!” „Nesze, vegyél!”, azzal adott neki egy vasgolyót.

Az ördög a szájába vette a golyót, ropogtatta a fogával, belapította, de nem tudta szétharapni. Amíg a vasgolyóval ügyködött, a katona vagy húsz diót szétrágott-megevett. „Ej, bajtárs”, szólt az ördög, „milyen kőkemények a fogaid!” „Látom, gyönge vagy!”, felelte a katona. „Huszonöt évig szolgáltam a cárt, a száraz kenyér eltompította a fogaimat, pedig ha láttad volna, milyen voltam fiatalon!” „Kártyázzunk egyet, katona!” „És mibe játsszunk?” „Mi másba, pénzbe!” „Ej, a káldeus pofádat! Azt hiszed, van pénze egy katonának? A zsoldja három pénzecske naponta, azon kell vennie szappant, suvikszot, krétát meg enyvet, no meg fizetni a fürdőért. Akarsz játszani fricskába?” „Legyen!” Nekiálltak kártyázni fricskába. Az ördög három fricskát nyert. „Rajta”, szólt, „hadd vegyem el a jussom!” „Nyerjél tízet, akkor üssél, három fricskáért felesleges fáradoznod!” „Na jó!” Folytatták a játékot, a katonának teljes treff színe lett, és adott is az ördögnek tíz fricskát. „No”, mondta az ördögnek, „tartsd ide a homlokod, majd én megmutatom, hogy játszunk mi fricskába! Katonásan megkapod! Az ellenségednek sem kívánod majd!”

Rimánkodott az ördög, hogy finomabban üsse őt a katona. „No még aztán! Csak baj lesz belőle, ha ilyenekkel kezd az ember, mint te, amint elszámolásra kerül a sor, csak megpróbálnak kibújni! De én nem szánhatlak meg téged, hiszen katona vagyok, és megesküdtem arra, hogy mindig becsülettel szolgálok.” „Vedd el a pénzem, katona!” „Minek nekem a te pénzed? Fricskába játszottunk, azzal is fizetünk. Különben meg, tudod mit? Van egy öcsém, menjünk el hozzá, finomabb fricskákat tud adni, de ha nem akarod, majd én adom!” „Nem, katona, vezess inkább az öcsédhez!”

A katona a vasemberhez vezette az ördögöt, felhúzta a rugót, és a vasbábu olyan fricskát suhintott az ördög fejére, hogy majdnem a fal adta a másikat. De a katona elkapta az ördögöt: „Állj! Még kilenc fricska jár nekem!” Azzal ismét megrántotta a rugót, a bábu odavágott, s az ördög akkorát esett, hogy majdnem átütötte a falat! Harmadszorra az ördög egyenest az ablaknak röpült, keretestül kitörte a táblákat, kiugrott, és elinalt. „Ne feledd, te átkozott, hogy még hét fricskával tartozol!”, kiáltotta utána a katona. De az ördög elszelelt, nyakába szedte a lábát. Reggel kérdezi a cár Marfa cárkisasszonyt: „Na, lányom, hogy telt az éjszaka?” „Nyugodtan, cár atyuskám!”

A következő éjjel egy másik ördögöt küldött a palotába a sátán, hogy megijessze és kínozza cárlányt. De ez is megkapta a maga jussát! Tizenhárom éjjel tizenhárom ördög járt a katonánál, mindegyiket egyformán keményen megdolgozta! Ezután már egyik sem akart menni. „No, unokáim”, szól hozzájuk a sátán nagyapa, „most magam megyek.” Elment a palotába a sátán, nekiállt a katonával beszélgetni erről-arról-amarról, majd leültek kártyázni. A katona legyőzte, és vitte az öccséhez fricskáztatni. Odavezette, megnyomta a rugókat, az öccse meg szorosan átfogta vaskarjával a sátánt, és olyan erősen tartotta, hogy az mozdulni se bírt. A katona fölkapta a vasrudat, és nekiesett a sátánnak, ütötte-verte, közben azt mondogatta: „Kellett neked kártyajáték! Nesze neked Marfa cárkisasszonyt kínozni!” Ripityára törte a vasrudat, ezért a kaparóval gyalulta meg a sátánt. Amaz bőgött, mint a billogos borjú, de a katona csak nyúzta-zúzta egészen addig, míg az valahogy kiszabadult, és hanyatt-homlok elszaladt! Visszatért a mocsarába, és csak nyögdécselt: „Jaj, unokáim! A katona majdnem halálra kínzott!” „Látod, nagyapó! Lám, milyen elvetemült! Már vagy két hete, hogy a palotában voltam, de még mindig zúg a fejem! Még jó, hogy nem maga ütött, hanem csak az öccse!”

Törték a fejüket az ördögök, hogyan űzzék ki a palotából a katonát. Addig-addig töprengtek, míg arra jutottak, hogy arannyal fizetik le. Mindahányan a katonához szaladtak, az meglátta őket, megijedt, és hangosan kiabálni kezdett: „Hé, testvér, gyere gyorsan, megjöttek az adósok a fricskákért!” „Elég, elég, katona! Más ügyben jöttünk hozzád. Annyi aranyat kapsz, amennyit csak kérsz, de menj el a palotából!” „Nem! Minek nekem az arany! Ha szolgálatot akartok tenni, bújjatok be a bornyúmba, hisz a gonosz lélek van olyan ügyes, hogy oda is be tudjon mászni! Ha ezt megteszitek, a szavamat adom, elmegyek a palotából!” Megörültek az ördögök: „No, katona, nyisd ki a bornyúdat!” A katona kinyitotta, azok meg mind belemásztak, a sátán a legtetejére feküdt. „Feküdjetek szorosan egymásra, hogy az összes csatot becsatolhassam!”, mondta a katona. „Csatold be, nem a te gondod!” „Szerencsétek, ha becsatolom! Mert ha nem, ne is haragudjatok, mert semmi pénzért nem hagyom el a palotát!”

Fogta a katona a bornyúját, az összes csatot becsatolta rajta, keresztet vetett rá, felvette magára, és ment a cárhoz: „Felséges cár! Parancsolja meg, hogy készítsenek harminc vaskalapácsot, egyenként három pud súlyút!” A cár kiadta a parancsot, s azonnal el is készítették a harminc kalapácsot. A katona bevitte a kovácsműhelybe a bornyúját, ráhelyezte az üllőre, és kérte, hogy üssék, amennyire csak bírják. Hej, most jött ám a rossz világ az ördögökre, de kibújni sehogy se tudtak! Nem kímélte őket a katona! „Most már elég lesz!” Vállára kapta a bornyúját, és a cár színe elé járult, hogy jelentse: „Letelt a szolgálatom, többet nem fogja a gonosz lélek megszállni a cárlányt!”

Megköszönte a cár: „Derék legény vagy, katona! Menj, és mulass minden kocsmában és fogadóban, kérj, amit szemed-szád megkíván, mindent megkapsz, amit csak akarsz!” Két írnokot adott mellé a cár, hogy mindenüvé kövessék, és a kincstár költségére írják, amit a katona rendel. Mulatott-mulatott is a katona egy egész hónapig, aztán ismét a cár elébe járult. „No, katona, kimulattad magad?” „Kimulattam, felség! Most már haza akarok menni.” „Miket beszélsz?! Maradj nálunk, első emberemmé teszlek!” „Nem, felség, szeretném látni a rokonaimat!” „Ahogy gondolod, isten veled!”, felelte a cár, adott alá szekeret, lovat, és annyi aranyat, hogy örök életre elég volna.

Hazatért szülőföldjére a katona, megállt egy faluban, és megpillantott egy ismerős embert, akivel a seregben szolgált. „Adjon isten, testvér!” „Fogadj isten!” „Hogy megy sorod?” „Megvolnánk!” „Engem meg, lásd, milyen szerencse ért, meggazdagodtam! Kéne egyet inni az örömre. Szaladj, testvér, hozz egy hordócska bort!” „Örömmel mennék, de látod, még a jószágot nem rendeztem el, menj el magad, ott a kocsma, nem messze!” „Jól van, te addig fogd meg a bornyúmat, vidd be a házba, de parancsolj rá az asszonyokra, nehogy hozzányúljanak!” Elment a katona a borért, a földije meg bevitte a bornyút a házba, és azt mondta az asszonyoknak: „Nehogy hozzányúljatok!” Amíg a jószágot rendezte, az asszonyok nem bírták megállni: „Lessünk bele, mi lehet abban a zsákban?” Nekiálltak kioldozni, hát nagy dérrel-dúrral kiugranak onnan az ördögök, tokostul döntötték ki az ajtókat, és uccu neki, szaladtak! Szembe velük jött már a katona a hordóval: „Hé, átkozottak! Ki engedett ki titeket?” Az ördögök megijedtek, a malomkerék alá bújtak, és örökre ott is maradtak. A katona meg bement a házba, jól leszidta az asszonyokat, majd mulatozásba fogott a bajtársával, de aztán csak hazatért a szülőföldjére, és gazdagon, boldogan élt.

A tűzmadár

Túl a harmincadik határon, egy messzi birodalomban, a harmincadik cárságban élt egy erős és hatalmas cár. A cárnak volt egy vitéz íjásza, annak a vitéz íjásznak meg egy vitéz jó lova. Egyszer vadászni indult az íjász a vitéz lován az erdőbe. Ment-mendegélt a széles úton, és egyszer csak rátalált a tűzmadár aranytollára, amely mint egy lángcsóva, úgy ragyogott! Így szólt vitéz jó lova: „Ne vedd fel az aranytollat, különben bajt hozol a fejedre!” Elgondolkodott a vitéz: felvegye-e a tollat, vagy sem? Hisz ha felveszi és a cárnak elviszi, majd gazdag jutalmat kap, s kinek nincs szüksége a cári kitüntetésekre?

Nem hallgatott lovára a vadász, fölvette a tűzmadár tollát, hazavitte, és a cárnak ajándékozta. „Köszönöm!”, mondta a cár. „De ha meg tudtad szerezni a tűzmadár tollát, akkor szerezd meg magát a tűzmadarat is; mert ha nem, lenyakaztatlak!” Keserves könnyekben tört ki az íjász, és visszament vitéz jó lovához. „Miért sírsz, gazdám?” „A cár megparancsolta, hogy szerezzem meg a tűzmadarat.” „Hiszen figyelmeztettelek: ne vedd fel a tollat, mert bajt hozol a fejedre! De egyet se félj, ne szomorkodj, ez még nem nagy baj, az igazi nagy baj majd később jön! Járulj a cár elé, és kérd meg, hogy holnapra szórjanak szét száz véka hófehér búzamagot a nyílt mezőn!” A cár parancsba adta, hogy szórjanak szét száz véka hófehér búzamagot a nyílt mezőn.

Másnap hajnalban kilovagolt a vitéz íjász a mezőre, szabadon eresztette a lovát, maga meg egy fa mögé bújt. Hirtelen felzúgott az erdő, felmorajlott a tenger, röpült a tűzmadár, leszállt a földre, és csipegetni kezdte a búzamagot. A vitéz ló odament a tűzmadárhoz, rálépett a szárnyára, és odaszorította a földhöz. A vitéz íjász előugrott a fa mögül, összekötözte a tűzmadarat, fölpattant lovára, és bevágtatott a palotába. A cár színe elé vitte a tűzmadarat, az meglátta, megörült, megköszönte az íjásza szolgálatát, megjutalmazta, és azonmód újabb feladat elé állította: „Ha meg tudtad szerezni a tűzmadarat, akkor tudsz nekem menyasszonyt is szerezni. Hetedhét országon is túl, a világ végén, ahol a ragyogó nap felkel, él Vaszilisza cárlány: őt akarom feleségemül. Ha elhozod, kapsz aranyat-ezüstöt, de ha nem, karóba kerül a fejed!”

Az íjász keserves sírásra fakadt, és visszament vitéz jó lovához. „Miért sírsz, gazdám?”, kérdezte a ló. „A cár megparancsolta, hogy hozzam el neki Vaszilisza cárlányt.” „Egyet se búsulj, ne félj, ez még nem nagy baj, az majd csak később jön! Járulj a cár színe elé, kérj egy aranykupolás sátrat és élelmet-innivalót az útra!” A cár adott élelmet és italt és aranykupolás sátrat is. A vitéz íjász felült vitéz lovára, és elindult hetedhét országon is túlra. Elért a világ végére, ahol a ragyogó nap a kék tengerből felkel. Látja ám, hogy a kék tengeren egy ezüstladikban csónakázik Vaszilisza cárlány, aranyevezővel hajtja a csónakot. A vitéz íjász szabadon eresztette a zöld réten a lovát, hogy kószáljon, friss füvet harapjon, maga meg felverte az aranykupolás sátrat, megterített, finom étkeket, italokat tett az asztalra, beült a sátorba, és falatozni kezdett, várta Vaszilisza cárlányt.

Vaszilisza cárlány megpillantotta az aranykupolát, kievezett a partra, kilépett a csónakból, és gyönyörködött a sátorban: „Üdvözöllek, Vaszilisza cárlány!”, szólt az íjász. „Tessék, parancsolj, légy a vendégem, kóstold meg a tengerentúli borokat!” Vaszilisza cárlány belépett a sátorba, ettek-ittak, mulattak. Megivott a cárlány egy pohár tengerentúli bort, a fejébe szállt, és mély álomba merült. A vitéz íjász füttyentett a lovának, az odaszaladt, az íjász sebesen sátort bontott, vitéz lovára pattant, felkapta az alvó Vaszilisza cárlányt, és úgy eliramodott, mint egy sebes nyílvessző.

A cár elébe járult, az meglátta Vaszilisza cárlányt, nagyon megörült, megköszönte az íjász becsületes szolgálatát, bőségesen megjutalmazta, és magas rangot adományozott neki. Vaszilisza cárlány fölébredt, megtudta, hogy messze-messze került a kék tengertől, sírva fakadt, búslakodott, meg is változott, bárhogy is próbálta nyugtatgatni a cár, mindhiába. A cár feleségül akarta venni, de a lány csak azt felelte: „Az, aki engem idehozott, menjen el a kék tengerhez. A tenger közepén van egy nagy kő, az alatt van elrejtve a menyasszonyi ruhám, anélkül pedig nem megyek férjhez!” A cár rögvest szalajtott a vitéz íjászért: „Menj el tüstént a világ végére, ahol a ragyogó nap felkel; a kék tengeren van egy nagy kő, a kő alatt van elrejtve Vaszilisza cárlány menyasszonyi ruhája. Vedd elő azt a ruhát és hozd ide, mert eljött a lakodalom ideje! Ha idehozod, még nagyobb jutalmat kapsz, de ha nem, karóba húzom a fejed!” Sírva fakadt az íjász, visszament vitéz jó lovához. „Most aztán tényleg ütött az utolsó órám!”, gondolta magában. „Miért sírsz, gazdám?”, kérdezte a ló. „A cár megparancsolta, hogy hozzam el a tengerből Vaszilisza cárlány menyasszonyi ruháját.” „Látod, mondtam neked, hogy ne vedd fel az aranytollat, mert bajt hozol a fejedre! Na de egyet se félj, ez még nem nagy baj, az majd csak később jön! Pattanj föl a hátamra, és menjünk a kék tengerhez!”

Hosszú vagy rövid útja volt-e, elért a vitéz íjász a világ végére, és megállt a tenger partján. A vitéz lova észrevette, hogy egy hatalmas tengeri rák mászik a homokban, és rátette nyakára súlyos patáját. Megszólalt a tengeri rák: „Kegyelmezz szegény életemnek! Mindent megteszek, amit csak kívánsz!” Így felelt a ló: „A kék tenger közepén van egy nagy kő, a kő alatt van elrejtve Vaszilisza cárlány menyasszonyi ruhája. Hozd ide azt a ruhát!” A rák hangosan kiáltott a kék tengerre. A tenger menten megmozdult: mindenhonnan kis és nagy rákok másztak elő a partra, ameddig csak a szem ellát! A legidősebb rák parancsot adott, és mindannyian a vízbe ugrottak, és egy óra múlva hozták is a tenger mélyéből, a nagy kő alól Vaszilisza cárlány menyasszonyi ruháját.

Visszatért a vitéz íjász a cárhoz, hozta a cárlány ruháját, de Vaszilisza ismét megmakacsolta magát. „Nem megyek feleségül hozzád”, szólt a cárhoz, „amíg meg nem parancsolod a vitéz íjásznak, hogy fürödjön meg forró vízben!” A cár megparancsolta, hogy egy vasüstbe öntsenek vizet, forrósítsák föl, amennyire csak lehet, és dobják bele az íjászt. Mindent előkészítettek, forr a víz, bugyog kifele, hozzák a szegény íjászt. „Na, hát itt az igazi baj!”, gondolta. „Jaj, hogy miért is kellett felvennem a tűzmadár tollát? Miért is nem hallgattam a lovamra?” Eszébe jutott a vitéz lova, és így szólt a cárhoz: „Uralkodóm! Engedd meg, hogy a halálom előtt elbúcsúzzam a lovamtól!” „Jól van, menj, és búcsúzz el!” Visszament vitéz jó lovához az íjász, és könnyeit hullatta. „Miért sírsz, gazdám?” „A cár forró vízben akar megfürdetni.” „Ne félj, ne sírj, életben maradsz!”, felelte neki a ló, és gyorsan ráolvasott az íjászra, hogy a forró víz ne bántsa fehér testét. Visszatért az íjász az istállóból, megragadták a szolgák, és behajították egyenest az üstbe. Az íjász egyet-kettőt bukott, majd sértetlenül kiugrott az üstből, és olyan daliás legénnyé változott, hogy párja nem akadt az egész földkerekségen. A cár meglátta, milyen daliává lett az íjász, maga is meg akart fürödni, bemászott a forró vízbe, és tüstént megfőtt. A cárt eltemették, a helyébe megválasztották a vitéz íjászt, az meg elvette Vaszilisza cárlányt, szerelemben és békességben éltek sok-sok esztendőn át.

A csonkalábú és a vak vitéz

Hogy melyik cárságban, mely országban, ki tudhatja, élt egyszer egy cár és egy cárné. Volt egy fiuk, Iván cárevics, akire Fakalapos Katoma apó vigyázott. A cár és a felesége igencsak megöregedtek már, és olyan betegek voltak, hogy már nem is remélték, hogy valaha is felgyógyulnak. Hívatták Iván cárevicset, és megparancsolták neki: „Ha meghalunk, mindenben hallgass Fakalapos Katoma apóra, tiszteld őt, mert ha hallgatsz rá – boldog leszel, ha pedig szófogadatlan leszel – elveszejted magad!” Másnap meghalt a cár és a cárné; Iván cárevics eltemette a szüleit, és az intelmük szerint élt: bármit csinált, mindenről megkérdezte az apó véleményét. Telt-múlt az idő, nagykorú lett a cárfiú. Házasodni kívánt, de előtte az apóhoz fordult: „Fakalapos Katoma apó! Nem élet ez egyedül, szeretnék megházasodni!” „Hát, cárevics, akkor mit késlekedünk? Elérted azt a kort, amikor ideje feleséget keresni. Menj be a nagyterembe, meglátod az összes cárlány és királylány képét, válaszd ki, amelyik tetszik, és kérd őt feleségül!”

Bement hát Iván cárevics a nagyterembe, végignézte a képeket, nagyon megtetszett neki a Világszép Anna királylány, aki olyan szép volt, hogy a világon hozzá foghatót nem találni! A képére az volt írva: ahhoz megy férjhez, aki olyan találóst tesz föl neki, amelyet nem tud kitalálni, de akinek a találós kérdésére megadja a választ, annak feje vétetik. Elolvasta Iván cárevics a feliratot, elbúsult, és visszament az apóhoz. „Jártam”, mondja, „a nagyteremben, kinéztem magamnak Világszép Anna királylányt, de nem tudom, sikerül-e elnyernem a kezét.” „Sikerül, cárevics! Nehéz elnyerni a kezét; ha egyedül mész, semmi pénzért meg nem szerzed, de ha elviszel magaddal, és azt teszed, amit mondok, talán sikerül megnyerned őt.” Iván cárevics megkérte Fakalapos Katoma apót, hogy menjen el vele, és a szavát adta, hogy örömben-bánatban megfogadja tanácsait.

Felkerekedtek hát az útra, hogy megkérjék Világszép Anna királylány kezét. Mennek egy évet, még egyet, harmadikat, sok földet bejártak. Megszólalt Iván cárevics: „Már mióta úton vagyunk, apó, közeledünk Világszép Anna királylány országához, de még azt sem tudjuk, milyen találós kérdést tegyünk fel neki!” „Még van időnk kitalálni!” Mennek tovább; Fakalapos Katoma apó ránézett az útra, látja ám, az úton hever egy pénzzel teli erszény. Azonmód felkapta, átszórta a pénzt a saját erszényébe, és így szólt: „Íme a találós kérdésed, Iván cárevics! Ha odaérsz a királylányhoz, tedd föl neki ezt a kérdést: jöttünk az utunkon, megláttuk, javak hevernek az úton, mi a jót jóra cseréltük, és a saját javunkba tettük! Erre a találós kérdésre az életben nem találja ki a választ; másra azonnal tudni fogja, mert belenéz a bűvös könyvébe, és ahogy megtudja a választ, rögtön a fejedet veszi.”

Végre megérkezett Iván cárevics és az apó a magas palotához, ahol a világszép királylány élt. Épp akkor állt künn az erkélyen, meglátta a jövevényeket, szalajtotta a küldönceit megtudakolni, kik azok, és mit keresnek itt. Feleli Iván cárevics: „Ebből és ebből a cárságból jöttem, szeretném megkérni Világszép Anna kezét.” Jelentették a királylánynak, aki meg is parancsolta, hogy a cárevics jöjjön be a palotába, és a bojártanács nemesei előtt tegye föl találós kérdését. „Én azt a fogadalmat tettem”, szólt, „hogy ahhoz megyek férjhez, akinek a találós kérdését nem sikerül megfejtenem, de akiét sikerül, az halálnak halálával lakol!” „Hallgasd meg, szépséges királylány, a találós kérdésemet”, válaszolta Iván cárevics, „jöttünk az utunkon, megláttuk, javak hevernek az úton, mi a jót jóra cseréltük, és a saját javunkba tettük.” Világszép Anna királylány fogja a bűvös könyvét, olvasgatja, keresi a megfejtést, átlapozza az egész könyvet, de csak nem lel rá a megfejtésre.

A tanácsbeli hercegek és bojárok úgy döntöttek, hogy a királylánynak férjhez kell mennie Iván cárevicshez; s még ha nem is örült neki, nem tehetett mást – készült az esküvőre. Gondolja magában a királylány: hogyan lehetne húzni az időt és elkerülni az esküvőt? Kitalálta, hogy nagy szolgálatokkal bízza meg Ivánt. Hívatja is a cárevicset, és mondja neki: „Édes Iván cárevicsem, jegyesem! Készülnünk kell az esküvőre, tegyél meg nekem egy apró szívességet: van a királyságomban egy hatalmas vasoszlop, hozd ide az udvari konyhára, aprítsd fel hasábokra, hogy legyen a szakácsnak tűzifája.” „Megbocsáss, királylány! Azért jöttem ide, hogy fát aprítsak? Hát az én dolgom ez? Arra valók a szolgák, például Fakalapos Katoma apó.” Tüstént hívatja a cárevics az apót, és megparancsolja neki, hogy hozza el a konyhára a vasoszlopot, és aprítsa fel hasábokra a szakácsnak. Katoma apó elment a megadott helyre, átnyalábolta az oszlopot, elcipelte az udvari konyhára, felaprította; négy vashasábot zsebre vágott, mondván, „jól jön az még!”

Másnap így szól a királylány Iván cárevicshez: „Drága cárevicsem, jegyesem! Holnap oltárhoz vezetsz: én a hintón megyek, te pedig egy vitézi ménen lovagolsz be; még időben be kéne törni azt a lovat.” „Miért kéne magamnak betörnöm a lovat?! Arra való a szolgám!” Hívatja Iván cárevics Fakalapos Katoma apót. „Menj le”, mondja neki, „az istállóba, mondd meg a lovászoknak, hogy vigyék ki a vitézi mént, ülj fel rá és törd be, holnap rajta lovagolok az oltárhoz.” Katoma apó átlátott a királylány ravaszságán, nem sokat beszélt, hanem ment egyenest az istállóba, és megparancsolta a lovászoknak, hogy vezessék ki a vitézi mént. Tizenkét lovász tizenkét zárat nyitott, tizenkét ajtót tárt ki, míg előhozták a táltost tizenkét vasláncon. A Fakalapos Katoma apó odament hozzá, s alighogy ráült, a táltos elrugaszkodott a földtől, az álló erdő fölé szállt, az úszó felhők alá.

Katoma szilárdan ül rajta, egyik kezével a sörényébe kapaszkodik, a másikkal előveszi a vasrudat, nekiesik a ló fejének, kegyetlenül ütlegeli a két füle közt. Addig ütötte-verte, míg forgácsaira tört a vasrúd, ekkor elővette a másikat, az is eltört, a harmadik is, nekiveselkedett a negyedikkel. Úgy meggyötörte a vitéz mént, hogy az nem bírta tovább, és emberi hangon megszólalt: „Katoma apó! Hagyj életben! Amit akarsz, azt parancsolsz, mindent megteszek!” „Idehallgass, te kutyafajzat!”, feleli neki Fakalapos Katoma apó. „Holnap rajtad lovagol az oltárhoz Iván cárevics. Úgy vigyázz: amint kivezetnek a lovászok a széles udvarba, és odamegy hozzád a cárevics, és rád teszi a kezét – mozdulatlanul állj, meg se moccanj! Ahogy fölül rád, csüdig zuhanj a földre, és olyan nehezen lépegess, mintha a hátadon óriási súlyt cipelnél!” A vitéz ló meghallgatta a parancsot, és félholtan ereszkedett a földre. Katoma megragadta a farkánál, meglóbálta és az istálló mellé hajította. „Hé, kocsisok-lovászok! Vigyétek a jászlába ezt a kutyafajzatot!”

Eljött a másnap; ideje volt az oltárhoz menni, a királylánynak előkészítették a hintót, Iván cárevicshez pedig odavezették a vitéz mént. Összefutott a nép, hatalmas tömeg gyűlt össze! Kilépett a fehér kőből épült palotából a vőlegény és a menyasszony; a királylány beült a hintajába, és várt, mi lesz Iván cáreviccsel. A csudaparipa majd széthordja a cárevics göndör hajtincseit a szélben, csontjait a szabad mezőn. Odamegy Iván cárevics a ménhez, hátára helyezi a kezét, a lábát a kengyelbe dugja, a mén, mintha gyökeret vert volna a lába, meg se moccan! Felült rá a cárevics – a táltos ló szügyig a földbe ereszkedett; levették róla a tizenkét láncot, és a ló egyenletes, nehéz léptekkel megindult, szakadt róla a veríték. „Micsoda vitéz! Milyen hihetetlen ereje van!”, pusmogta a nép, s nézte a cárevicset. Megeskették a menyasszonyt és a vőlegényt, kézen fogva léptek ki a templomból. A királylány ismét próbára akarta tenni Iván cárevics erejét, és olyan erősen megszorította a kezét, hogy még az arca is kivörösödött Ivánnak, a szemei kidülledtek. „Hát csak ekkora vitéz vagy”, gondolta magában a királylány, „jól rászedett engem az apókád… de nem ússzátok meg szárazon!”

Éldegél Világszép Anna királylány Iván cáreviccsel, ahogy illik a feleségnek a hites urával, szavaival folyton körbehízelgi, de magában csak azon jár az esze, hogyan veszejtse el Fakalapos Katoma apót, mert az apó nélkül könnyen megszabadulna a cárevicstől! Bármennyit is rágalmazta az apót, Iván cárevics nem hallgatott szavára, sajnálta az apókát. Egy év múltán azonban így szólt a feleségéhez: „Édes kicsi feleségem, szépséges királylány! El szeretnék veled utazni a saját birodalmamba!” „Jól van, menjünk; én is régóta szeretném megnézni a birodalmadat!”

Felkerekedtek, elutaztak; Katoma apót a kocsis mögé ültették. Mentek-mendegéltek, Iván cárevics elaludt útközben. Világszép Anna királylány felébresztette, és nekiállt panaszkodni: „Hallgass ide, cárevics, te csak alszol és semmit se hallasz! Az apókád egyáltalán nem hallgat rám, szándékosan hajtja a lovakat göröngyökre és kátyúkba, mintha el akarna minket veszejteni! Jó szóval szóltam hozzá, de csak kinevetett. Élni sincs kedvem, ha meg nem bünteted!” Iván cárevics félálmában megharagudott az apókájára, és teljesen a királylány akaratára bízta: „Csinálj vele, amit akarsz!” A királylány megparancsolta, hogy vágják le a lábát. Katoma hagyta a gyalázatot. Azt gondolta: „Sebaj, szenvedek, de legalább a cárevics megtudja, mi a szenvedés!”

Levágták Katoma apó mindkét lábát. Ahogy körbenézett a királylány, meglátott mellettük egy magas tuskót. Hívta a szolgáit, és megparancsolta, ültessék rá az apót arra a tuskóra, Iván cárevicset a hintója mögé köttette, s azzal visszahajtatott a saját birodalmába. A Fakalapos Katoma apó ül a rönkön, keserű könnyeit hullatja. „Isten veled”, mondja, „Iván cárevics! Emlékezni fogsz rám!” Iván cárevics szökdécselve szalad a hintó után, tudja, hogy nagy hibát vétett, de már késő. Visszatért Világszép Anna királylány a birodalmába, és tehénpásztornak adta Iván cárevicset. A legény reggelente megy ki a szabad mezőre a csordával, este meg hajtja vissza a királyi udvarba, a királylány meg ül az erkélyén, számolgatja a teheneket, mind megvannak-e. Megszámolja, és megparancsolja a cárevicsnek, hogy terelje be őket a pajtába, az utolsó tehenet pedig csókolja meg a hátsóján; a tehén meg már előre tudja, s amikor a kapuba ér, megáll, és felemeli a farkát…

Üldögél Katoma apó a rönkön, harmadik nap nem evett, nem ivott, lemászni meg nem tud; éhen kell vesznie. Nem messze tőle volt egy sűrű erdő. Abban élt egy nagy erejű vak vitéz; úgy látta el magát, hogy megérezte, ha elszaladt mellette egy állat – nyúl, róka, medve –, és menten utánaeredt, megfogta, és már meg is volt az ebéd! Gyorslábú volt a vitéz, egy sebes állatnak sem sikerült elmenekülnie tőle. Egyszer az történt, hogy elsurrant mellette egy róka, a vitéz meghallotta, és utánaeredt. A róka elszaladt egészen a magas tuskóig, majd eliramodott oldalvást, de a vak vitéz sietségében egyenest nekirohant fejjel a tuskónak, és gyökerestül kidöntötte.

Katoma a földre borult, és megkérdezte: „Ki vagy te?” „A vak vitéz. Már harminc éve itt élek az erdőben, és úgy tartom magam, hogy állatokat fogok, és megsütöm őket a tűzön; máskülönben már rég éhen haltam volna!” „Csak nem születésed óta vak vagy?” „Nem születésem óta, a Világszép Anna királylány szúrta ki a szemem.” „Na, testvér”, szólt Fakalapos Katoma apó, „én is miatta lettem csonka: levágatta mindkét lábam az átkozott!” Beszélgetésbe elegyedtek a vitézek, és megegyeztek, hogy együtt élnek majd, együtt gondoskodnak a megélhetésükről. Szól a vak a csonkalábú vitézhez: „Ülj fel rám, és mutasd az utat; majd én leszek a lábad, te pedig leszel a szemem!” Fogta a láb nélküli vitézt, magára ültette, Katoma meg ült, nézett körbe, és kiabálta: „Jobbra! Balra! Egyenesen!”

Éldegéltek így az erdőben, ebédre fogtak maguknak nyulat, rókát, medvét. Megszólalt egyszer a csonkalábú: „Csak nem fogunk egész életünkben így, egyedül élni? Hallottam, hogy egy városban él egy gazdag kupec meg a lánya, és ez a lány nagyon irgalmas a nyomorékokhoz és a csonkákhoz! Maga adja a könyöradományokat is. Hozzuk el, testvér, magunkkal! Legyen a gazdasszonyunk!” Elővette a vak a taligáját, beültette a lábatlant, és elvitte a városba, egyenest a gazdag kupec udvarára. Meglátta az ablakból a kupec lánya, felugrott, odasietett, hogy adományokkal halmozza el őket. Odament a lábatlanhoz: „Vedd el, te szegény, Krisztus nevében!” Az elvette az alamizsnát, derékon ragadta a lányt, és rákiáltott a vak vitézre, aki olyan gyorsan nekiiramodott, hogy lovakon sem érték utol! A kupec üldözőbe vette őket, de hiába. A vitézek elvitték a lányt az erdei viskójukba, és azt mondták neki: „Légy a kedves nővérünk, élj nálunk, vezesd a háztartást, mert mi, nyomorékok, nem tudunk még ebédet se főzni, ruhát se mosni. Isten ezért megjutalmaz téged!”

Velük maradt a kupec lánya; a vitézek tisztelték, szerették, tulajdon nővérüknek tekintették, maguk meg vadászni jártak, a fogadott nővérük pedig otthon maradt: háztartást vezetett, ebédet készített, fehérneműt mosott.

Csakhogy odaszokott hozzájuk a csontlábú Baba-jaga, elkapta egyszer a hajadont, és amúgy rendesen kiszopta a kupec lányának hófehér mellét. Amint vadászni indultak a vitézek, ő már ott is termett! Egy idő múlva fogyni, sorvadni, soványodni kezdett a hajadon – a vak vitéz semmit sem látott, de Fakalapos Katoma apó észrevette, hogy valami nincs jól, szólt a vak barátjának és nekiálltak kérdezősködni, de a fogadott nővérüknek a gonosz Baba-jaga keményen megtiltotta, hogy elárulja nekik, ami a távollétükben történik. Sokáig félt elmondani nekik a búját-baját, sokáig tartotta magát, de végül a bátyjai csak rábeszélték, hogy adjon elő mindent. A lány elejétől végéig mindent elmondott nekik: „Mindig, amikor vadászni mentek, megjelenik egy vénséges vén banya – az arca gonosz, a haja hosszú és ősz –, és arra kényszerít, hogy tetvésszem meg, ő meg közben hófehér mellem szopja.” „Ez a vén Baba-jaga lesz”, szólt a vak vitéz, „megállj, a magunk módján kell elbánnunk vele! Holnap nem megyünk vadászni, hanem megpróbáljuk idecsalni és megfogni…”

Másnap nem is mentek a vitézek vadászni. „No, csonkalábú apó”, szólt a vak, „bújj be a lóca alá, csöndben ülj ott, én meg kimegyek az udvarra, az ablak alá. Te meg, nővérkénk, amikor jön a banya, ülj le ide az ablakhoz, tetvészd meg, óvatosan fogd meg egy fürtjét, és ereszd le az ablakpárkányon az udvarra, majd én elkapom az ősz tincseit!” Ahogy mondta, úgy is lett. Megragadta a vak vitéz a Baba-jagát az ősz tincseinél, és azt kiáltja: „Hé, Katoma apó! Mássz elő a lóca alól, és fogd meg ezt a gonosz banyát, amíg bemegyek a házba!” Érezte a Baba-jaga a bajt, fel akart ugrani, fejét felemelni, de nem volt menekvés! Próbálta kiszabadítani magát, de nem sikerült! Kimászott a lóca alól Katoma apó, ráborult, mint egy kőhegy, és úgy fojtogatta a banyát, hogy az az eget is bőrdudának nézte! Beszaladt a házba a vak vitéz, és kiáltott a csonkalábúnak: „Nagy tüzet kell gyújtanunk, és el kell égetnünk ezt az átkozottat, a hamut pedig szét kell szórnunk!” Könyörgött a banya: „Lelkem, vitézeim! Engedjetek el… megteszem, amit akartok!” „Jól van, vén lidérc!”, felelték a vitézek. „Mutasd meg nekünk az élet vizének kútját!” „Jól van, csak ne verjetek, mindjárt megmutatom!”

A Fakalapos Katoma apó felült a vak vitéz nyakába, a vak vitéz a hajfonatánál fogva hajtotta a Baba-jagát, az meg elvezette őket az erdő sűrűjébe a kúthoz, és azt mondta: „Ez a gyógyvíz, az élet vize!” „Vigyázz, Katoma apó”, figyelmeztetett a vak, „ne hibázz! Mert ha most rászed, soha az életben többet fel nem gyógyulunk!” A Fakalapos Katoma apó letört egy kizöldült faágat, és beledobta a kútba. Még csak vizet sem ért a faág, menten meggyulladt! „Ej, te, még megpróbálsz becsapni minket!” Nekiestek a vitézek a Baba-jagának, fojtogatják, be akarják dobni az átkozottat a tűzkútba. Az előbbinél is erősebben könyörgött a boszorkány, esküdözött égre-földre, hogy ezután nem fondorkodik többet: „Becsületszavamra, odavezetlek a jó vízhez!”

Megegyeztek a vitézek, hogy még egyszer próbára teszik, el is vezette őt egy másik kúthoz. Katoma apó letört egy száraz ágacskát, és bedobta a kútba. Alighogy a vízbe merült az ágacska, már előbújtak a hajtásai, kizöldült, kivirágzott. „No, ez tényleg a jó víz!”, szólt Katoma. A vak megmosta szemeit a vízzel, s rögvest visszanyerte látását, beleeresztette a kútvízbe a csonkalábú társát – annak menten visszanőttek a lábai. Megörültek mindketten, és így szóltak egymáshoz: „Hát majd ha rendbe jövünk! Mindenünket visszaszerezzük, de előbb ki kell találnunk, mit csináljunk a Baba-jagával, mert ha most megkegyelmezünk neki, abból jó nem sül ki – egész életében azon fog mesterkedni, hogyan tegyen nekünk keresztbe!” Visszavonszolták hát a banyát a tüzes kúthoz, és beledobták: ott pusztult örökre!

Ezután Fakalapos Katoma apó elvette a kupec lányát, és mindhárman nekivágtak Világszép Anna birodalmába, hogy megmentsék Iván cárevicset. Ahogy közeledtek a fővároshoz, látják ám, hogy Iván cárevics tehéncsordát legeltet. „Megállj, pásztor!”, szólt Katoma apó. „Hova tereled ezeket a teheneket?” Feleli neki a cárevics: „A királyi udvarba hajtom, a királylány mindig megszámolja, megvan-e az összes tehén.” „Nesze, te pásztor, vedd fel a ruhám, én meg felveszem a tiédet, és behajtom a teheneket.” „Nem szabad, testvér, mert ha a királylány észreveszi a cserét, nagy bajba kerülök!” „Egyet se félj, semmi bajod nem lesz! Jótáll érted Fakalapos Katoma apó!” Felsóhajtott Iván cárevics, és így szólt: „Ó, jóember! Ha élne Katoma apó, nem kéne teheneket legeltetnem!”

Ekkor Fakalapos Katoma apó felfedte kilétét, Iván cárevics megölelte, és elsírta magát: „Már nem is reméltem, hogy valaha viszontlátlak!” Ruhát cseréltek, és az apó beterelte a teheneket a királyi udvarba. Világszép Anna kiment az erkélyre, megszámolta, hogy megvan-e az összes tehén, és megparancsolta, hogy hajtsák be őket a pajtába. Az összes tehén bement a pajtába, az utolsó kivételével, amely megállt a kapuban, és felemelte a farkát. Katoma odaugrott: „Mire vársz, te kutyafajzat?”, elkapta a farkánál fogva, és úgy megrántotta, hogy lenyúzta a bőrét! A királylány meglátta, és elkezdett kiabálni: „Mit merészel ez a szemtelen pásztor? Fogjátok el, és hozzátok elém!” A szolgák tüstént megfogták Katomát, és behurcolták a palotába; ő csak ment, nem próbált menekülni, bízott magában. A királylány színe elé vezették, az rápillantott, és megkérdezte: „Hát te ki fia-borja vagy? Honnét kerültél ide?” „Az vagyok, akinek a lábát levágattad, és tuskóra ültetted, Fakalapos Katoma apó!” „No”, gondolta magában a királylány, „ha vissza tudta szerezni a lábait, akkor nem érdemes vele tovább ravaszkodni!”, és kegyelemért könyörgött az apótól és a cárevicstől; megbánta bűneit, és megesküdött, hogy örökké szeretni fogja Iván cárevicset, és mindenben szót fogad neki. Iván cárevics megbocsátott neki, és békében és egyetértésben éltek. A vak vitéz velük maradt, Katoma apó pedig a feleségével visszatért a gazdag kupechez, és beköltözött a házába.

A magától zenélő guszli

Melyik cárságban, melyikben nem, volt egyszer egy paraszt, s volt annak egy fia. A parasztot Alekszejnek, a fiát Ványkának hívták. Beköszöntött a nyár. Alekszej felszántotta a földet, répát vetett. Uramisten, hogy milyen jófajta répa termett abban az évben, nagy és hatalmas! Örül a paraszt, minden reggel kimegy a mezőre, gyönyörködik a répában, és hálálkodik az Istennek. Egyszer aztán észreveszi, hogy valaki lopja a répáját. Őrt állt, ügyelte-figyelte a kertet, de senkit sem látott! Kiküldte Ványka fiát: „Menj ki te, és vigyázz a répára!”

Kimegy Ványka a mezőre, kilesi, hogy egy kisfiú kiássa a répát, két zsákot teletömött, de olyan nagyot, hogy na. Nagy nehezen a kis hátára dobta szegényke – a lába rogyadozott, a dereka recsegett-ropogott! A fiú cipelte-cipelte, végül nem bírta tovább, lehajította a zsákokat a földre, feltekintett, hát ott állt előtte Ványka. „Kérlek, légy olyan jó, segíts nekem hazacipelni a zsákokat, a nagyapám meghálálja a segítségedet!” Ványka meg, ahogy megpillantotta a kisfiút, földbe gyökerezett a lába, kimeresztette a szemét, és csak meredten nézte, nézte, majd feleszmélt, és így szólt: „Jól van, nem bánom!” Hátára kapta a két zsák répát, és a kisfiú után cipelte, a fiú meg rohant előre, ugrándozott, és azt mondogatta: „A nagyapám mindennap répáért küld. Ha hajlandó vagy hazacipelni neki, sok ezüsttel-arannyal fog jutalmazni. De te csak a magától zenélő guszlit kérd!”

El is értek a házukhoz, a szoba sarkában egy ősz öregember ül, a fején szarvak. Ványka meghajolt. Az öreg egy csomó aranyat kínál fel neki a munkájáért. Ványka szeme felcsillant, de a kisfiú odasúgta: „Nehogy elvedd!” „Nem kell”, szól Ványka, „inkább add nekem a magától zenélő guszlit, és az összes répa a tiéd!” Amint kiejtette száján, hogy „magától zenélő guszli”, az öreg szeme kidülledt, a szája füléig futott, a homlokán a szarvak szinte remegni kezdtek. Ványkát páni félelem fogta el, de a kisfiú megszólalt: „Add neki, nagyapa!” „Túl sokat kérsz! Ám legyen, fogd a guszlit, de cserébe add nekem azt, ami a számodra a legdrágább az otthonodban!” Gondolkodik Ványka: a viskójuk a földbe döngölve, mi értékes lehet abban! „Rendben van!”, felelte; fogta a magától játszó guszlit, és hazament. Otthon az apja holtan fekszik a küszöbön. Szomorkodott egy sort Ványka, megsiratta, eltemette az apját, és elindult szerencsét próbálni.

Elért egy nagy városba, ahol a hatalmas uralkodó élt. A palotával átellenben volt egy mező, azon a mezőn disznókat legeltettek. Ványka odament a kondáshoz, megvette tőle a disznókat, és maga állt neki legeltetni. Amint játszani kezdett a guszlin, az egész nyáj azonmód táncra perdült! Egyszer, amikor a cár nem volt otthon, a cárlány az ablakban ült, és meglátta, hogy Ványka ül egy tuskón és játszik a guszlin, előtte meg táncolnak a disznók. A cárlány elküldte a cselédjét, hogy megkérje Ványkát, legalább egy disznót adjon el neki. De Ványka azt felelte: „Jöjjön el maga!” Eljött a cárlány: „Kondás, kondás! Adj el nekem egy malacot!” „Az én disznócskáim nem eladók, meg van tiltva, hogy pénzért adjam!” „Hogyhogy meg van tiltva?” „Ha te, cárlány, szeretnél egy ilyen malacot, mutasd meg fehér tested térdig!” A cárkisasszony gondolkodott egy darabig, alaposan körülnézett, senkit se látott, hát megemelte térdig a szoknyáját. A jobb lábán volt egy kis anyajegy. A kondás odaadott egy malacot, a cárlány bevitette a palotába, összehívta a zenészeket, hogy muzsikáljanak. Látni akarta, milyen táncot lejt a malac, de az csak igyekezett minél jobban elbújni, visított meg röfögött.

Hazatért a cár, férjhez akarta adni a lányát. Összehívta a bojárokat, főméltóságokat, kereskedőket és parasztokat. Messze földről érkeztek királyok, királyfik, mindenféle népek. „Annak adom a lányom, aki megmondja”, szólott a cár, „milyen jegye van a testén.” Senki nem tudta megmondani, bármennyire is erőlködtek, próbálkoztak, puhatolóztak. Utoljára jelentkezett Ványka, és azt mondja: „Tudom, hogy a cárlány jobb lábán van egy kis anyajegy.” „Kitalálta!”, szólt a cár, és összeeskette Ványkát a lányával, és világraszóló lakodalmat csaptak. Ványka lett a cár veje, és boldogan élt, míg meg nem halt.

A békacárkisasszony

Réges-rég élt egy cár, volt neki három felnőtt fia. Így szólt hozzájuk a cár: „Gyermekeim! Készítsetek számszeríjat, és lőjétek ki a nyilaitokat! Az a lány, aki megtalálja a nyilatokat, az legyen a feleségetek. De ha valamelyikőtöknek nem hozzák vissza a nyílvesszőjét, az agglegény marad.” A legidősebb fiú kilőtte nyilát, egy herceg lánya hozta vissza; a középső fiú nyilát egy generális lánya hozta vissza; a legkisebbnek, Iván cárevicsnek pedig – a fogai közt tartva – egy mocsári békácska hozta vissza a nyílvesszejét. Az idősebb testvérek boldogok voltak, de Iván cárevics mélyen a gondolataiba merült, és sírva fakadt: „Hogy élek majd egy békával? Hisz egy emberöltő sem elég ahhoz, hogy egy folyón vagy egy mezőn átkeljünk!” Sírt-rítt, végül beletörődött, és elvette a békát feleségül. Mindannyiójukat összeeskették az ottani szokások szerint, a békát pedig egy tálra ültették.

Éltek-éldegéltek. Egyszer a cár ajándékot kért a menyeitől, hadd lássa, melyikük a legügyesebb. Parancsba adta. Iván cárevics megint csak nekibúsult, sírva fakadt: „Mit tudna az én békácskám készíteni! Mindenki rajtunk fog nevetni.” A béka meg csak ugrál a földön, és brekeg. De amikor Iván cárevics elaludt, a béka kiment az utcára, levetette a békabőrt, és szép leánnyá változott. Így kiáltott: „Dajkáim-nénéim! Készítsetek ajándékot!” A dajkák és a nénék tüstént hozták a legszebb inget. A lány elvette, összehajtogatta, és Iván cárevics mellé terítette, maga meg ismét békácskává változott, mintha mi sem történt volna! Iván cárevics fölébredt, megörült, fogta az inget, és elvitte a cárhoz. A cár a kezébe vette, és jól megnézte: „Na, ezt az inget ünnepnap veszem fel!” A középső testvér által hozott ingre a cár annyit mondott: „Csak a fürdőbe veszem föl!” A legidősebb testvértől is elvette az inget, és így szólt: „Az csak parasztházba való!” Szétszéledtek a cár fiai, de az idősebb kettő egymás közt azt mondogatta: „Úgy látszik, nem lett volna szabad kinevetnünk Iván cárevics feleségét, mert nem igazi béka: alighanem valami varázslóféle!”

A cár ismét parancsba adja, hogy a menyei süssenek kenyeret, hadd kóstolja meg, ki süti a legjobbat-legfinomabbat. Az idősebb testvérek feleségei először kinevették a békát, de most bezzeg elküldték a szolgálólányukat, hogy meglesse, hogyan süt a béka. Az meg észrevette, kelt tésztát készített, kihengergette, kivájta a kemence tetejét, és oda bele is öntötte a tésztát. Meglátta ezt a szolgáló, futott, elmondta az úrnőinek, és a cár menyei is így tettek. De a béka becsapta őket, kivette a tésztát a kemencéből, mindent kitisztított, kisúrolt, hogy nyoma se maradt a kelt tésztának, maga meg kiment a tornácra, kibújt a békabőrből, és így kiáltott: „Dajkáim-nénéim! Rögvest süssetek olyan kenyeret, amilyet az apósom csak vasárnap és ünnepnap enne!” A dajkák és a nénjei tüstént hozták a kenyeret. A lány fogta, Iván cárevics mellé tette, maga meg visszaváltozott békává. Iván cárevics fölébredt, fogta a kenyeret, és elvitte az apjának. A cár épp az idősebb testvérek kenyerét kóstolgatta. A testvérek asszonyai úgy tették be a sütőbe a kenyeret, ahogy a békától látták, nagy katyvasz is sült ki belőle. A cár először a legidősebb fia kenyerébe kóstolt bele, és leküldette a konyhára; a középső fiú kenyerére csak ránézett, s azt is. Iván cárevics került sorra, vitte a kenyeret. Az apja átvette, megnézte, és így szólt: „Ez ám a kenyér – ünnepnapra való! Nem olyan, mint az idősebb menyeimtől, tele sületlen csomókkal!”

Ezután a cár azt találta ki, hogy bált rendez, hadd lássa, melyik menye táncol a legszebben. Összegyűltek a vendégek, a fiai és a menyei, csak Iván cárevics nem ment el, azt gondolta: „Hova lennék én egy békával a bálban?” Hangos zokogásban tört ki Iván cárevicsünk. De a békácska így szólt: „Ne sírj, Iván cárevics! Menj el a bálba! Egy óra múlva ott leszek.” Iván cárevics kicsit vigasztalódott, amint meghallotta, mit mond a béka, elhajtott, a béka meg levetette a bőrét, és gyönyörűen felöltözött! Megérkezik a bálba, Iván cárevics megörült neki, mindenki tapsolt, hogy micsoda szép teremtés! Leültek falatozni, a cárevics felesége leszopogat egy csontot, s bedugja az egyik ruhaujjába, iszik valamit, s a maradékot a másik ujjába önti. A másik két meny látja, hogy mit csinál, ők is utánozzák, bedugják a ruhájuk ujjába a csontokat, és beleöntik az innivalót. Eljött a tánc ideje, és a cár táncba küldi az idősebb menyeit, de azok a békára mutogatnak. Amaz tüstént fogja Iván cárevicset, és táncba viszi. Mindenki a csodájára járt a táncának, perdült-suhant körbe-körbe! Intett a jobb kezével, erdők s folyók termettek, intett a ballal, madarak rebbentek fel. Mindenkinek leesett az álla. S amint abbahagyta a táncot, minden eltűnt. Táncolni kezdett a másik két meny is, de amikor a jobb kezükkel legyintettek, csontok repültek a vendégekre, amikor meg a ballal, csak úgy fröccsent a víz az emberek nyakába. Nem tetszett ez a cárnak, és rájuk förmedt: „Elég lesz!” A menyei abbahagyták a táncot.

Véget ért a bál. Iván cárevics előrehajtott, otthon megtalálta a felesége bőrét, fogta, és elégette. A felesége hazaért, kereste a bőrt, és nem találta. Aludni tért Iván cáreviccsel, és hajnalban így szólt hozzá: „Na, Iván cárevics, még egy kicsit kellett volna várnod, és tiéd lettem volna. Most már isten tudja, hogy mikor leszünk egymáséi. Isten veled! A harmincadik birodalomban megtalálsz.” És a cárkisasszony eltűnt.

Eltelt egy év, Iván cárevicsnek nagyon hiányzott a felesége. Apja és anyja áldását kérte, és útnak indult. Már hosszú ideje mendegélt, amikor egy házhoz ért, amely ajtajával az erdő felé fordult, neki meg a hátát mutatta. Mondja a cárevics: „Házikó, házikó! Állj csak úgy, ahogy anyád először állított – háttal az erdőnek, velem szembe!” A házikó megfordult. Iván bement a házba. Ült bent egy öregasszony, és így szólt: „Fú-fú! Sose járt még erre orosz csont, most meg csak betért az udvaromba! Mi járatban vagy, Iván cárevics?” „Először, öreganyó, etess meg, itass meg, utána kérdezősködj!” Az öregasszony megetette-megitatta, lefektette. Iván cárevics így szólt: „Öreganyám! A feleségemet, Világszép Jelenát keresem.” „Jaj, gyermekem! Milyen sokáig elvoltál! Az első évben csak téged emlegetett, de már nem emlékszik, és nálam se járt már régóta. Menj el a középső nővéremhez, hátha ő többet tud!”

Reggel felkerekedett Iván cárevics, odaért a nővér házához, és így szólt: „Házikó, házikó! Állj csak úgy, ahogy anyád először állított – háttal az erdőnek, velem szembe!” A házikó megfordult. Iván bement a házba, látja, ott ül egy öregasszony, és azt mondja: „Fú-fú! Sose járt még erre orosz csont, most meg csak betért az udvaromba! Mi járatban vagy, Iván cárevics?” „Hát, öreganyó, Világszép Jelenát keresem.” „Jaj, Iván cárevics!”, felelte az öregasszony. „Milyen sokáig elvoltál! Ő már elfeledett téged, máshoz megy férjhez, hamarosan esküvő lesz! Most a legidősebb nővérünknél lakik. Menj el oda, de vigyázz! Megtudják, hogy odaértél; Jelenát orsóvá változtatják, a ruhája aranyfonál lesz. A nővérem aranyat fog fonni, s ahogy telefonja az orsót, ládikába teszi, azt meg bezárja. Találd meg a kulcsot, nyisd ki a ládikát, törd el az orsót, a végeit dobd hátra, a közepét magad elé, és ott terem Jelena előtted!”

Elment Iván cárevics a legidősebb öregasszonyhoz, bement a házába, aranyat font az öregasszony, az orsóra tekerte az aranyszálat, ládikába tette, bezárta, és a kulcsot eldugta. A cárevics megtalálta a ládikát, kivette az orsót, eltörte, ahogy mondták neki, a végeit hátradobta, a közepét maga elé, és hirtelen ott termett Világszép Jelena. Így köszöntötte: „Miért ilyen soká, Iván cárevics? Már majdnem máshoz mentem.” De a vőlegénynek hamarosan meg kellett érkeznie. Világszép Jelena elkérte a repülő szőnyeget az öregasszonytól, felültek rá, és elszálltak, mint a madár. Erre megérkezett a vőlegény, rájött, hiszen ő is varázsló volt, hogy elröpültek! Üldözőbe vette őket, de vagy tíz százsenyre lemaradt tőlük. Azok meg a szőnyegen egyenesen Oroszhonba szálltak, de a vőlegény nem mehetett be Oroszhonba, így hát visszafordult. A pár hazaért, mindenki örült, és eztán gazdagon és boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Az Afanaszjev-gyűjtemény
függelékéből: 18–19. századi
ponyvamesék

Bolondoska Ivanuskáról

Élt egyszer egy öregember, volt három fia: két okos, a harmadik, Ivanuska – bolondos. A halálos ágyán az öreg meghagyta nekik, hogy három éjszakán át sorra jöjjenek ki virrasztani a sírjához. Amikor az öreg meghalt és eltemették, a legidősebb testvérnek nem akaródzott kimennie apja sírjához. „Adj egy pirogot a bolondnak”, mondta a feleségének, „hadd menjen ki helyettem éjszaka a sírhoz!” Fogta Bolondoska Ivanuska a pirogot, a vállára vett egy furkósbotot, és kiment az apja sírjához. Pontban éjfélkor félregördült a sírkő, szétnyílt a föld, fölemelkedett belőle az öregember (varázsló volt), és azt kérdezte: „Ki jött el virrasztani?” „Én, atyuskám, a bolond fiad!” „Na, bolond, ha eljöttél, jutalmul ajándékot kapsz tőlem.”

Ezután az öreg vitézi módra füttyentett-rikoltott: „Csodalovam, tudós paripám! Állj elibém tüstént, mint falevél a fűszál elibe!” Vágtat a ló, remeg a föld alatta, füléből a füst kavarog, az orrából lángokat szór. Megállt az öreg előtt, mint a cövek. „A tiéd a ló”, szólt az apja, „holtodig szolgáljon!”, majd megmutatta neki a fegyvereket: a kopját, a harci buzogányt, a varázskardot, s amint kakasszó hallatszott, visszafeküdt a sírba. Reggel hazament a bolond. „Na, mit láttál az éjjel?”, kérdezgették a bátyjai. „Semmit”, felelte, „hajnalig aludtam.” A következő két éjjel ismét kiment a bolond az apja sírjához, de mindkétszer ugyanaz történt.

Ez idő tájt a cár kijelölt egy kurgánt, ahova tizenkét koszorút akasztatott ki, és kihirdette, hogy aki mind a tizenkét koszorún lóháton keresztülugrat, azé lesz a szépséges királylány. Jöttek is a királyok, királyfiak, cárok meg cárevicsek, erős, bátor vitézek. Szerencsét próbálni indultak Bolondoska Ivanuska bátyjai is. „Bátyáim, vigyetek magatokkal!”, kérte Bolondoska Ivanuska. „Hova az ördögbe mennél?!”, szidták a bátyjai. „Maradj itthon, és lopd csak a napot a kemencezugban!” Amint egyedül maradt, leszállt a kemencéről, és így szólt a sógornőihez: „Adjatok legalább egy háncskosarat, elmegyek az erdőbe gombászni!” A sógornői adtak neki egy háncskosarat, a bolond meg kiment a nyílt mezőre, egy bokor alá rejtette a kosarat, maga meg vitézi módra füttyentett-rikoltott: „Csodalovam, tudós paripám! Állj elibém tüstént, mint falevél a fűszál elibe!” Vágtat a ló, remeg a föld alatta, füléből a füst kavarog, az orrából lángokat szór. Megállt a ló előtte, mint a cövek.

A bolond bemászott a ló egyik fülébe, evett-ivott, szépen felöltözött, a másikon meg kimászott, és olyan daliává változott, akinek nem volt párja a világon. Felpattant a hátára, és egyenest a városba vágtatott. Utolérte a bátyjait, korbáccsal kezdte ütni-verni őket, hogy álljanak félre, adjanak neki utat. Amint a kurgánhoz ért, rácsapott a lova oldalára. Megrázkódott a lova, elrugaszkodott a földtől, a magasba emelkedett, és hat koszorút át is repült. Az emberek meg kiáltozni kezdtek: „Fogják meg!” De Ivanuska visszafordult, elvágtatott a nyílt mezőre, bemászott a lova egyik fülébe, levetkőzött, kimászott a másikon, és ismét az a bolond lett, aki volt korábban. Fogta a kosarát, bement az erdőbe, szedett galócát meg másféle ehetetlen, mérges gombákat, és hazavitte. A sógornői dühbe gurultak: „Már megint mit csináltál, te bolond!”, kiabálták. „Csak magadnak szedted a gombát!” A bolond védekezett: „Még ez is! Nem elég, hogy hoztam gombát, sehogy se tudok a kedvükre tenni.”

Hazatért a két idősebb testvér, és elmesélték, hogy egy vitéz utolérte, a jómadár rendesen helybenhagyta őket, mert nem adtak neki utat. A bolond kiszólt a kemencezugból: „Nahát, csak nem én vertelek meg benneteket, bátyók?” „Mit lódítasz, te bolond?”, szidták a bátyjai. Második alkalommal Bolondocska Ivanuska a lovával tíz koszorún ugratott át, harmadszorra pedig mind a tizenkét koszorún. A cárlány menten egy gyémántcsillagot nyomott a vitéz homlokára, és így kiáltott: „Fogjátok meg, ne engedjétek el!” De a bolond elvágtatott. Egy ronggyal bekötötte a fejét, és felült a kemencére. A cár az egész országát meghívta vendégségbe. Mikor összegyűltek, a cárlány körbekínálta itallal a vendégeket, odament a bolondhoz is, és azt kérdezte: „Miért van bekötve a homlokod?” „Az erdőbe mentem gombászni”, felelte a bolond, „de elestem, és beütöttem a fejem.” A cárlány kioldotta a kötést, és tüstént fényárba borult az egész palota. A bolond elvette a cárlányt.

Egyszer azt hallja a cár, hogy kincstári rétjein aranyszarvas jár. Megparancsolta a vejeinek, hogy fogják el. Bolondoska Ivanuska a jó lova helyett felült háttal egy rozzant kancára, megkapaszkodott a ló farkában, és kilovagolt a cári udvarból a nyílt mezőre, ott lenyúzta a kanca bőrét, ráakasztotta egy rúdra, és így kiáltott: „Gyertek ide, szürke farkasok! Röpüljetek ide, szarkák és varjak! Itt egy kis ajándék a cártól!” Füttyentett-rikoltott, hívta a táltoslovát, ráadta a kozák nyerget, tizenkét selyemszíjat, a selyem nem szakad, az acél nem dörzsölődik, az arany a sárban nem rozsdásodik, repült, mint a madár, és elfogta az aranyszarvast. Ezután a bolond megszerezte az aranyszőrű kocát a tizenkét malacával, az aranyfenyő ágát a harmincadik birodalomból, amelynek ágai ezüst színűek, rajtuk paradicsommadarak ülnek, királyi dalokat csicseregnek, a fenyő mellett pedig két kút áll, bennük az élet és a halál vize.

Utószó

Alekszandr Nyikolajevics Afanaszjev, akit elsősorban az Orosz népmesék (Нaродные русские скaзки) című gyűjtemény kiadójaként ismer a világ, 1826-ban született a Voronyezs melletti Bogucsarban, egy bírósági hivatalnok hétgyermekes családjában. Apja jogi pályára szánta, így a voronyezsi kormányzósági gimnázium elvégzése után 1844-ben beiratkozott a moszkvai egyetem jogi fakultására. A tehetséges fiatalember figyelme elsősorban a jogtörténeti stúdiumok felé irányult, az egyetem fiatal adjunktusa, Konsztantyin Kavelin segítségével az orosz büntetőjog 16–17. századi előzményeivel és a népi jogszokások témakörével kezdett foglalkozni.

1848-ban a cári kormányzat – az európai forradalmak értelmiségi szimpatizánsai után nyomozva – személyesen a közoktatási minisztert, Uvarov grófot bízta meg az egyetemek átfogó ellenőrzésével; a miniszteri revízió nemcsak az oktatói karra és a hallgatókra, de az oktatott tananyagra is kiterjedt, sőt a gróf személyesen kívánta meghallgatni a legtehetségesebb diákok referátumait, előadásait. Egy ilyen előadáson Afanaszjev személyeskedő, egyoldalú vitába keveredett a nagy hatalmú miniszterrel, aminek következtében kénytelen volt búcsút venni ígéretesen induló egyetemi karrierjétől, sőt kitiltották Oroszország összes állami oktatási intézményéből. Rövid ideig egy magánalapítású nevelőintézetben tanított, majd régi barátai a moszkvai központi Külügyi Archívumban szereztek neki állást.

1862-ig dolgozott a levéltár munkatársaként: ez a bő évtized pályájának legtermékenyebb korszaka. Levéltári munkája mellett irodalomtörténeti, történettudományi, jogtörténeti munkák sokaságát írta; a 19. századi néprajztudomány úgynevezett „mitológiai” iskolájának lelkes híveként lenyűgöző tárgyi tudásról árulkodó tanulmányokban ismertette és elemezte az orosz és más szláv népek szokásait, hiedelmeit; részt vett az orosz népköltészet forrásainak feltárásában, a népköltészeti gyűjtések rendszerezésében. Két fő műve is ebben az időben született.

Az Orosz népmesék kiadását már az 1850-es évek elején tervbe vette, s 1855-ben adta ki a gyűjtemény első kötetét, amit 1863-ig még hét követett. (Ugyanebben az időben jelentek meg Jakuskin, Kirejevszkij és Ribnyikov népdalgyűjteményei, Vlagyimir Dal szólás- és közmondásgyűjteménye.) Afanaszjev szeme előtt az európai folklorisztikára és a romantikus irodalomra is oly nagy hatást gyakorló Grimm-gyűjtemény eszménye lebegett; a korszak európai mesegyűjteményei a népmesék és a nemzeti irodalmak karakterjegyeit kívánták bemutatni, a lokális mesekincs vagy az egy-egy mesemondóhoz köthető repertoár ismertetését még nem tartották fontosnak. Afanaszjev is reprezentatív, az egész orosz nyelvterületet felölelő meseanyag közreadását tervezte, s azt, hogy ebből az anyagból majd idővel megjelentet egy, a Grimm testvérek családi meséihez hasonló, gyermekeknek, családi olvasmánynak szánt szűkebb válogatást is – ezt a kötetet azonban nem tudta kiadni.

Afanaszjev elsősorban közreadója az 1860-as évek előtt gyűjtött orosz népmeséknek, annak a – megjelenésekor a szenzáció erejével ható, archaikus – mesekincsnek, melynek nyomait népszerű ponyvakiadásokban, Puskin vagy Akszakov irodalmiasított meséiben már a 19. század eleje óta jól ismerte a művelt orosz olvasóközönség. Afanaszjev gyűjteményének néhány darabja a 18–19. századi illusztrált, vásárokon árult, fametszetes népi nyomatokon, az úgynevezett „lubok”-okon maradt fenn. Afanaszjev maga mindössze tíz-egynéhány mesét jegyzett fel mesemondóktól szülővárosa környékéről – az általa kiadott mesék jelentős részére az Orosz Földrajzi Társaság etnográfiai adattárában bukkant. Hogy kitől származnak ezek a lejegyzések, arról többnyire nincs tudomásunk, az Oroszország térképészeti-statisztikai felmérésével megbízott helyi értelmiségiek, utazó földrajztudósok csak „mellékesen” gyűjtöttek a népélettel, szokásokkal, tárgykultúrával, népköltészettel kapcsolatos anyagokat. Afanaszjev ebből a nem sokkal az 1850-es évek előtt alapított s rövid idő alatt hatalmasra nőtt archívumból válogatta első három kötete anyagát. A harmadik kötet megjelenése után kapta kézhez a „nagyorosz” értelmező szótáron dolgozó Vlagyimir Daltól azt a kéziratgyűjteményt, amely tulajdonképpen a teljes Afanaszjev-mesegyűjtemény legnagyobb részét alkotja. Vlagyimir Dal Grimmék gyűjtőmódszerével dolgozott, egész Oroszországra kiterjedő levelezőhálózatot hozott létre, kérdőíveket, segédleteket küldött szét a vidéki értelmiségieknek, tanítóknak, egyházi embereknek. Levelezőtársai a kérdőívekhez csatolt mellékletekben, szövegpéldákkal kiegészítve küldték vissza Dalnak a szókincshez, jelentéstani változatokhoz kapcsolódó anyagokat, a gyűjtött szólásokat, közmondásokat, népdalokat, hiedelemelbeszéléseket, meséket. (Dal még az adatközlők nevét, lakhelyét, életkorát is feljegyeztette levelezőtársaival.) Dal, aki maga író is volt, néhol stilizálta a gyűjtőktől kapott meseszövegeket, s Afanaszjev ugyan nemegyszer bírálta Dal szöveggondozási elveit, mégis tisztában volt azzal, hogy nemcsak nagy terjedelmű, de igen értékes meseanyaghoz jutott a kéziratköteggel.

Az orosz népmesék és a folklóranyag kiadásához szorosan kapcsolódik Afanaszjev másik fő műve, A szláv népek költői természetszemlélete (Поэтическое воззрение слaвян нa природу), amelynek egyes fejezeteit még az 1860-as évek első felét megelőzően írta, s a halála előtti évben publikálta három vaskos kötetben. Afanaszjevet folklórelméleti könyve miatt tartja a tudománytörténet – Fjodor Ivanovics Buszlajev mellett – az orosz „mitológiai iskola” legjelentősebb képviselőjének. Buszlajev és – nála sokkal hangsúlyosabban – Afanaszjev mitológiaelméleti módszere tulajdonképpen a romantika nyelvfilozófiájában és a nyelvtörténet, a szóeredet-kutatás (az etimológia) eredményeiben gyökerezik. A 19. század elejének nagy felfedezése volt az indoeurópai (a korabeli tudományos nyelvhasználat alapján az úgynevezett „árja”) nyelvcsalád rokonságának felismerése és a nagyszámú és nagyon régi indoeurópai szövegforrások összehasonlító elemzése. Az előképnek tekintett Grimm testvérek munkássága – mese- és mondagyűjteményük mellett német szótárat, mitológiakönyvet, jogtörténeti gyűjteményt jelentettek meg – a 19. század orosz tudósai számára is példát adott az elvégzendő feladatokról: a forráskutatásról, a források kiadásáról és értelmezéséről.

Az összehasonlító elemzések az indoeurópai (germán, latin, szláv és a szanszkrit eredetű indiai nyelveket beszélő) népek kultúrájának, mitológiájának, hiedelemrendszereinek, vallásos képzeteinek hasonlóságát nyelvtörténeti párhuzamokkal, a nyelvtörténetileg bizonyított közös eredettel igyekeztek igazolni. Feltételezésük az volt, hogy a nyelv egyes kifejezései, szócsaládjai eredetileg árja istenségek, mitológiai alakok nevéhez és a róluk szóló történetekhez, rítusokhoz kötődtek, s hogy voltaképpen minden szó visszavezethető egy-egy istenség nevére: a 19. század eleji felfogás szerint az archaikus nyelvnek sajátos, mágikus szerepe volt, hiszen nem szimbolizált, hanem megjelenített valamit. A 19. század mitológiai iskolájának tudósai a névhasználatnak erre a feltételezett közvetlenségére úgy tekintettek, mint a nyelv őseredeti és tiszta állapotára, s minthogy a költői nyelvhasználat, illetve a népköltészet és a szóbeliség bizonyos képességeit-tulajdonságait vetítették rá a régi indoeurópaiak nyelvére, ezt a régi, a nyelvészek által rekonstruált nyelvet tiszta és költői nyelvnek tekintették, az azóta eltelt időszak változásait pedig a nyelv hanyatló, széteső, költőiségtől távolodó állapotaként írták le.

A 19. századi mítoszkutatás egyik ága volt az úgynevezett „meteorológiai” iskola, Afanaszjev A szláv népek költői természetszemlélete című munkája az egyik szemléletes példája ennek a mítoszértelmezői gyakorlatnak. (Afanaszjev „meteorológiai” szemléletmódjára a legnagyobb hatással Friedrich Leberecht Wilhelm Schwartz Die poetischen Naturanschauungen der Griechen, Römer und Deutschen in ihrer Beziehung zur Mythologie című munkája volt, mely 1864-ben jelent meg Berlinben.) A meteorológiai módszer képviselői továbbléptek a mitológiai iskola tézisein, szerintük a mitológiai alakok, istenségek az égitestek és a természeti erők, jelenségek megszemélyesítéseiből jöttek létre, s a mítoszok, a mitikus történetek voltaképpen a természeti és csillagászati jelenségek változásainak, ciklikusságának metaforikus újrafogalmazásai. Úgy gondolták, hogy a mítoszkutatásnak, a folklorisztikának nincs is más feladata, mint hogy a felbomló mítoszokból keletkező mondákban, mesékben, hősi epikában, hiedelemelbeszélésekben és hiedelmekben is ennek az archaikus nyelvtörténeti-mitológiai képzetkörnek a nyomait keresse. Afanaszjev jó néhány, az 1850–60-as években írott folklorisztikai tanulmányában – például a „viharról” vagy az „élet vizéről és a jóslásról” szólókban – gyakran hivatkozik mesei példákra: az orosz népmesék kitüntetett alakjaiban, a Baba-jagában, a forgószél képében megjelenő Koscsejben ezeknek a pogány szlávok által valaha tisztelt természeti erőknek, alsó mitológiai alakoknak az utódjait sejti.

Egészen bizonyos, hogy Afanaszjev az összegyűjtött és kiadott mesékkel mindenekelőtt példaanyagot kívánt szolgáltatni mitopoétikai elméletéhez. Csak jóval halála után, a 19. század végére lépett túl a mesekutatás az indoeurópai mitológiai és meteorológiai iskolák tézisein: az egymás után publikált finnugor, sémi, afrikai, ázsiai, amerikai adatok nem mutattak nagy eltérést az indoeurópai hiedelmekhez, mítoszokhoz képest, s egyre több kétség merült fel például a mesék mitológiai hátterének nyelvhez kötött, nemzeti karakterjegyeit illetően is. Az Afanaszjev és Buszlajev utáni orosz folklórkutatás, ahogyan más nemzetek folklorisztikája is, a nemzeti jelleget, a népköltészet anyanyelvi értékeit utóbb a mesemondók beszédének stilisztikai megformáltságában, a mesemondás, az elbeszélői formák egyéni jellegében vélte felfedezni.

Afanaszjev 1859-ben jelentette meg Orosz népi legendák (Нaродные русские легенды) című, Krisztusról és ortodox szentekről szóló, harminchárom apokrif népi elbeszélést tartalmazó újabb gyűjteményét – 1858-tól az általa alapított Könyvészeti Jegyzetek (Библиогрaфические Зaписки) című folyóiratban rendszeresen közölte a régi orosz írásbeliség dokumentumait és más folklórszövegeket –, de a legendák harmadik kiadását még abban az évben az orosz pravoszláv egyház legfelsőbb testülete, a szinódus indítványára a cenzúra betiltotta, s Afanaszjevet perbe fogták. Részben ez a kötet, részben londoni utazása (amelynek során állítólag találkozott az emigrációban élő ellenzéki körök tagjaival, mindenekelőtt Herzennel) és más mondvacsinált okok miatt 1862-ben elbocsátották a Külügyi Archívumban betöltött állásából. Afanaszjev ettől az évtől kezdve – rendszeres jövedelem híján – gyakorlatilag felhagyott a tudományos munkával, jóformán csak korábbi munkáinak szerkesztésével, rendszerezésével törődött, jogi iratok másolásából tartotta fenn magát, adósságai törlesztésére eladogatta könyvtárát. 1870-ben egy kereskedelmi banknál kapott megint – igaz, meglehetősen jól fizető – állást, de annyit csodált munkabírása már nem tért vissza, 1871. szeptember 23-án gyors lefolyású tüdőbetegségben halt meg.

Mesegyűjteménye a századfordulóra és a 20. századra igazi népkönyvvé vált, számtalan válogatása, illusztrált kiadása jelent meg, irodalmi művé, esti olvasmánnyá, gyerekkönyvvé szelídült. Nemzedékek sora nőtt fel az Afanaszjev-meséken. A 19. század végi, 20. századi orosz kultúra, irodalom, zene, színház, képzőművészet, filmművészet szinte elképzelhetetlen Afanaszjev gyűjteménye nélkül. Tolsztojtól Jeszenyinig, Muszorgszkijtól Igor Sztravinszkijig, Vrubeltől a festő-jelmeztervező Ivan Bilibinig, Alekszandr Rou 1940-es években forgatott, a korabeli hollywoodi produkciókat megszégyenítő mesefilmjeiig megszámlálhatatlanul sokan igyekeztek megragadni az Afanaszjev-gyűjtemény különös, borzongató hangulatát.

Kevesen tudják, hogy a 19. századi folklorisztika és irodalomtudomány egyik legfontosabb műve, Vlagyimir Jakovlevics Propp eredetileg 1928-ban kiadott könyve, A mese morfológiája (Морфология скaзки) csak általános tanulságait tekintve nevezhető mese- és elbeszéléselméleti munkának: Propp eredetileg „csupán” az Afanaszjev-gyűjtemény varázsmeséinek kompozicionális elemzését kívánta elvégezni. Propp a Morfológia megjelenését követően jó három évtizeddel később, 1957-ben újra kiadta a mesegyűjteményt, az Afanaszjev által annak idején figyelmen kívül hagyott kéziratokat is átolvasta, alapos, a gyűjtemény egyes darabjainak eredetét is feltáró jegyzetekkel egészítette ki a meséket, közölte a korábban kihagyott variánsokat, alternatív mesezárlatokat is. Az általa szerkesztett háromkötetes gyűjteményben – a variánsokkal együtt – csaknem hatszáz meseszöveget adott közre.

Magyarul először 2006-ban megjelent mesekönyvünk szövegeit Propp 1957-es kiadásából válogattuk, fordítottuk. Jóllehet az elmúlt hatvan-hetven évben megjelent néhány orosz népmesegyűjtemény nálunk – köztük több kiadásban is olvashatók Rab Zsuzsa költői ihletettségű fordításai –, ilyen bőséges válogatás 2006-ban látott először napvilágot. A korábbi, magyarul kiadott orosz népmese-válogatások általában az orosz népmesekincs egészéből mutattak be szemelvényeket: állatmesék, novellisztikus mesék, a jobbágyok és az orosz nemesek viszonyáról szóló szatirikus mesék (ez utóbbiakban a meséskönyvek ideológiai-nevelő szándékait is látnunk kell) ugyanúgy szerepeltek benne, mint varázsmesék. (Nálunk talán gyakrabban használják a tündérmese elnevezést a mesekincsnek erre a rétegére.) Kötetünk az Afanaszjev-mesegyűjtemény varázsmeséi közül válogat, s nem pusztán amiatt, mert maga Afanaszjev is – szláv mitológiai kutatásai szempontjából – ezeket a meséket tartotta a leginkább figyelemreméltóknak. Afanaszjev egy olyan időszakban jelentette meg meséit, amikor a varázsmesei hagyomány, a jobbágyfelszabadítást váró – 1861-ben jelenik meg az erről szóló cári rendelet –, felbomlóban levő hagyományos orosz faluközösségek mesemondói gyakorlata és az archaikus mesevilághoz kötődő szokásai lassan kezdtek eltünedezni. Propp hivatkozik egy későbbi munkájában arra, hogy az 1860-as évek előtt gyűjtött orosz népmeséknek csak jó egyharmada volt varázsmese, s több mint felét tették ki a novellisztikus és tréfás mesék.

Kötetünkkel az volt a célunk, hogy bevezessük a magyar olvasót ebbe a különös, a magyar népmesékhez képest néha talán hátborzongatónak tűnő, archaikus mesevilágba, az orosz varázsmesék világába. Nem titkolhatjuk azonban, hogy válogatásunkba elsősorban azokat a varázsmeséket vettük föl, amelyekre a magyarul már régebb óta olvasható Propp-mű, A mese morfológiája, és a folytatásának szánt másik Propp-kötet, az 1946-os meseelméleti monográfia, A varázsmese történeti gyökerei (Исторические корни волшебной скaзки) leggyakrabban hivatkozik: 2005-ben ez a könyv is megjelent magyarul, Istvánovits Márton és a jelen mesegyűjtemény szerkesztőjének fordításában. Nemcsak a mesék kedvelőinek – legyenek bár gyerekek vagy felnőttek –, hanem a meseelemzés iránt érdeklődőknek, bölcsészhallgatóknak, kutatóknak is szántuk válogatásunkat: szerettük volna, hogy a Propp által elemzett mesék magyar nyelven is elérhetők legyenek. A tartalomjegyzékben közöljük az Afanaszjev-mesék Propp szerinti számozását (szögletes zárójelben: ezek segítségével a mesék visszakereshetők a magyarul megjelent két Propp-monográfiában), a mesék orosz címét és az Aarne–Thompson–Uther tematikus jegyzék indexeit. Néhány mesecím alatt több mesevariáns is olvasható.

Olyan válogatást tart tehát kezében az olvasó, amely – reményeink szerint – az olvasás és a mesehallgatás örömén túl Propp meseelméletének alaposabb megértésében is segíteni fogja.

*

A kötet második kiadásával az olvasó végre az első kiadás szerkesztői és sajtóhibáitól mentes s annak következetlenségeit megszüntető kötetet vehet a kezébe. A Propp által 1957-ben kiadott Afanaszjev-gyűjtemény textológiai alaposságát, amennyire ezt egy fordításkötet képes megmutatni, abban is igyekeztünk követni, hogy a mesei beszédmódok irodalmias túlstilizáltságát megpróbáltuk – az eredeti Propp-kiadáshoz, illetve az új, 1985-ös orosz akadémiai kiadáshoz hasonló módon – elkerülni. Az Afanaszjev által közölt meseszövegek – hiszen nem szabad elfelejtenünk, hogy a mesegyűjtések nagy része 19. század közepi laikus mesegyűjtők, geográfusok, orosz tanítók munkája volt – rövidített lejegyzéseit, tartalmi összefoglalóknak tűnő, szikár stílusát igyekeztünk mindenféle túldíszítettség nélkül a magyar szövegben is megtartani.

Néhány mese esetében – Propp meseelméleti hivatkozásai kedvéért – ugyanannak a mesének különböző variánsait is beválogattuk a kötetbe: némelyikük tartalmaz egy-egy olyan különös motívumot, töredékes hiedelemelbeszélést, amelyik a mese másik variánsából hiányzik. Ezeket egymással párhuzamosan olvasva kapunk teljesebb képet az orosz varázsmeséknek a szóbeliségben tetten érhető sajátos létmódjáról, a meseszövegek hálózatszerű összefüggéseiről és a gyakran meglehetősen önironikus orosz népi kultúráról.

Ezúton köszönöm meg újra a kötet fordítóinak, Molnár Angelikának és Kornél Emíliának az egyszerűséget, keresetlenséget is visszaadni képes orosz–magyar stílusbravúrjait; köszönöm, hogy igazi élvezetté tették számomra a szöveggondozás és a sajtó alá rendezés amúgy felettébb száraz és szellemtelen munkáját.

Budapest, 2022. november 30.

Hermann Zoltán

Szómagyarázatok

arsin aршин, régi orosz hosszmérték, „rőf”: 1 arsin = 71,12 centiméter

atamán aтaмaн, a kozákok (a 15. század után a Dnyeper és a Don vidékén megtelepedett keleti szláv, ortodox keresztény vallású, katonáskodó népcsoport) maguk közül választott parancsnoka. Az atamán szó a török odaman, ’táborparancsnok’ szóból ered

bárisnya бaрышня, a régi orosz nyelvben jelentése ’úrnő’, a 18–19. századi és a modern orosz köznyelvben tekintélyes, termetes ’asszonyság’

bojár бояр vagy боярин, régi orosz nemes

cárevics цaревич, a cár fia, örököse

cárevna цaревнa, a cár lánya, cárkisasszony

Csuviliha Чувилихa, beszélő név, erdei boszorkány; a név cigány eredetű szóból származik (vö. csaj/csávó), az orosz alvilági szlengben a bűnöző „nőjét” jelenti

grivnya гривня, középkori orosz pénznem. 1917-ben és 1996-tól a hivatalos ukrán valuta neve: hrivnya

guszli гусли, citeraszerű orosz népi hangszer (hárfa-citera), a régebbiek 5, 6, 9, az újabbak 13-17 szabadon rezgő húrral készültek. Nem azonos a balkáni és több szláv népnél is megtalálható guszla hangszerrel: az egy 1-3 húrral szerelt, bőrrel bevont rezonátorral rendelkező, vonós népi hangszer

Idoliscse идолище, pogány kőbálvány, vö. idol

igumen игумен (görögül ἡγούμενος), az ortodox keresztény kolostor elöljárója

jaga ягa, „varázsló”, az orosz népmesék adományozó vagy ellenséges mesei karaktere, a népi hiedelmek szerint az e világ és a túlvilág közötti átjáró őrzője. Nem minden esetben női mesealak, lehet férfi is, a Baba-jaga elnevezés utal a női mesei karakterre

Katoma Кaтомa, nehezen megfejthető beszélő név, a Fakalapos Katoma apó – „Кaтомa-дядькa дубовaя шaпкa” – neve a ’siklik’, ’görög’, ’forog’ jelentésű кaтить igéből képzett név

katorga кaторгa, a görög κάτεργον, ’gálya’ szóból, a cári Oroszországban a büntető munkatáborok, fegyenctelepek neve

Kavsztrijszki-tenger
Кaвстрийское море, a Kaszpi-tenger eltorzított, tréfás-népies neve

kurgán кургaн, a sztyeppei nomádok temetkezési helye, halomsír

kuruglya szénvonó vagy a fazekak kemencébe helyezését segítő, hosszú nyelű faeszköz, „kemenceszekér”

kvász квaс, szárított vagy pirított kenyérhéjból, általában rozskenyérből vízben áztatással-erjesztéssel készülő, enyhén alkoholos, sörhöz hasonló ital

Morozko Морозко, beszélő név, a fagy (мороз) megszemélyesítője

muzsik мужик, parasztember, az orosz муж, ’férfi’, ’férj’ szóból ered

pirog пирог, пирожок, kelt lángostésztából, többféle (gombás, túrós, húsos, halas, zöldséges) töltelékkel sütött orosz étel. Az elnevezés az orosz пир, ’lakoma’ szóból ered

poltina полтинa, 18–19. századi orosz ezüstpénz

pud пуд, régi orosz tömeg- és súlymérték, 1 pud = 18,38 kilogramm

Sabarsa Шaбaршa, beszélő név, jelentése ’izgága, nyughatatlan ember’, ’kópé’

szarafán сaрaфaн, hosszú, földig érő, ujjatlan női kötényruha, a perzsa sarâpâ (szó szerint ’fej és láb’) nevű ruhadarab orosz változata

százseny сaжень, régi orosz hosszmérték, 1 százseny = 2,13 méter

Szivko-Burko / Szivka-Burka vescsaja kaurka
Сивко-бурко / Сивкa-Буркa вещaя кaуркa, az orosz népmesék varázserejű, jövőbe látó lova. Emberi nyelven beszél, háromszínű a szőre: сивый ’fehér’, бурый ’vörösesbarna’, кaурый ’tűzvörös’

trojka тройкa, hármas lófogat, kocsi vagy lovas szán

Tyerjosecska
a Tyerentyij keresztnév becézett alakja (vö. latin Terentius)

verszta (verszt)
верстa, régi orosz távolságmérték, 1 verszta = 1,066 kilométer

Tartalom

Mesék

Nap nővére és a banya

[93.] Ведьма и солнцева сестра ATU 313J*

Morozko

[95.] Морозко ATU 480

A zsémbes vénasszony

[97.] Старуха-говоруха ATU 480

A lány meg a mostohanővére

[98.] Дочь и падчерица ATU 480

Árvácska-Morzsácska

[100.] Крошечка-Хаврошечка ATU 511

Üszőcske

[101.] Буренушка ATU 511

Baba-jaga

[102–103.] Баба яга ATU 480, ATU 480A*

A Szépséges Vaszilisza

[104.] Василиса Прекрасная ATU 480B*

Satnyácska legényke és a Baba-jaga

[105.] Баба-яга и Заморышек ATU 327B*

A Baba-jaga és a házimanó

[106.] Баба-яга и жихарь ATU 61B

Butuska-Filjuska

[107.] Чуфиль-Филюшка ATU 327 C,F

Iváskó és a banya

[108–109.] Ивашко и ведьма ATU 32 C

Tyerjosecska

[112.] Терешечка ATU 327C,F

Hattyúludak

[113.] Гуси-лебеди ATU 480A

Szépszavú Danyila fejedelem

[114.] Князь Данила-Говорила ATU 313H*

Az igaz ember és a hazug

[115.] Правда и кривда ATU 613

A királyfi és a bácsikája

[123.] Королевич и его дядька ATU 502

Rézország, Ezüstország, Aranyország

[128.] Три царства – медное, серебрянное и золотое ATU 301A,B

Lusta Frolka

[131.] Фролка-сидень ATU 301A,B

Parasztfia Iván és a hétversztás bajszú, öklömnyi emberke

[138.] Иван крестянский сын и мужичок сам с перст, усы на семь верст ATU 513A

Napkelte, Este és Éjfél

[140.] Зорка, Вечорка и Полуночка ATU 301A,B

Medvefia, Bajuszpödrő, Hegygörgető és Fadöngölő vitézek

[141.] Медведко, Усыня, Горыня и Дубыня богатыри ATU 301A,B

A repülő hajó

[144.] Летучий корабль ATU 513A

A hét Szimeon

[145–147.] Семь Симеонов ATU 653

Tímár Nyikita

[148.] Никита Кожемяка ATU 300₂

A sárkány meg a cigány

[149.] Змей и цыган ATU 1049

A béres

[150.] Батрак ATU 650A, 1045, 1120, 1130

Sabarsa

[151.] Шабарша ATU 1045, 1063, 1071, 1072, 1084, 1130

Medvefia Iván

[152.] Иванко Медведко ATU 650A, 1006, 1045, 1063, 1072, 1082

Hogyan gyógyította meg a katona a cárlányt

[153.] Солдат избавляет царевну ATU 330, 1162

A szökött katona meg az ördög

[154.] Беглый солдат и черт ATU 1059, 1061

A két Katonafia Iván

[155.] Два Ивана солдатских сына ATU 303

Halhatatlan Koscsej

[156.] Кощей Бессмертный ATU 301A,B

Tengerlánya Marja

[159.] Марья Моревна ATU 302₂

Fjodor Tugarin és Szépséges Anasztaszja

[160.] Федор Тугарин и Анастасия Прекрасная ATU 400₁

Iván cárevics és a mezők fehér lovagja

[161.] Иван-царевич и Белый Полянин ATU 301A,B

Kristályhegy

[162.] Хрустальная гора ATU 302₁

Bolond Jemelja

[166.] Емеля-дурак ATU 675

Mese Iván cárevicsről, a tűzmadárról és a szürke farkasról

[168.] Сказка об Иване-царевиче, жар-птице и о сером волке ATU 550

A tűzmadár

[169.] Жар-птица и Василиса-царевна ATU 531

Mese a bátor legényről, a fiatalság gyümölcseiről és az élet vizéről

[171.] Сказка о молодце-удальце, молодилных яблоках и живой воде ATU 551

Szivko-Burko

[179.] Сивко-бурко ATU 530

A csudaparipa

[185.] Волшебный конь ATU 531

Ketten, ki a tarisznyából!

[187.] Двое из сумы ATU 654

A varázsláda

[189.] Чудесный ящик ATU 561

A varázsgyűrű

[190.] Волшебное колцо ATU 560

Szarvak

[193.] Рога ATU 566

Mese a kacsáról meg az aranytojásokról

[195.] Сказка про утку с золотыми яйцами ATU 567

A csodatévő tyúkocska

[197.] Чудесная курица ATU 567

A csonkalábú és a vak vitéz

[198. Безногий и слепой богатыри ATU 851

Medve-cár

[201.] Царь-медведь ATU 314A*

A vadállatok teje

[202.] Звериное молоко ATU 314A*

A varázsing

[209.] Чудесная рубашка ATU 318

A bűvös tükör

[211.] Волшебное зеркальце ATU 709

Menj el oda, nem-tudom-hova – hozd el azt a valamit, a nem-tudom-mit

[212.] Поди туда, не знаю куда – принеси то, не знаю, что ATU 465A

Az okos asszony

[216.] Мудрая жена ATU 465B

A tengeri cár és Bölcs Vaszilisza

[219.] Морской царь и Василиса Премудрая ATU 513A

A fényességes sólyom, Finyiszt tolla

[234.] Перышко Финиста ясно соколя ATU 432

Bölcs Jelena

[236.] Елена премудрая ATU 306

A magától zenélő guszli

[238.] Гусли-самогуды ATU 850

A találós kérdések

[239.] Царевна, разрешающая загадки ATU 851

Jövőt jósló álom

[240.] Вещий сон ATU 518

A só

[242.] Соль ATU 485A, 516, 1651A

Az aranyhegy

[243.] Золотая гора ATU 936*

A csodaduda

[244.] Чудесная дудка ATU 780

A madarak nyelve

[247.] Птичий язык ATU 671

A fortélyos tudomány

[249.] Хитрая наука ATU 325

A kincs

[258.] Клад ATU 851

A fehér kácsa

[265.] Белая уточка ATU 403

A békacárkisasszony

[267.] Царевна-лягушка ATU 400₁

A kígyó-királykisasszony

[270.] Царевна-змея ATU 401

Mosdatlan

[278.] Неумойка ATU 361

A csonkakezű lány

[279–280.] Косоручка ATU 706

Nemtudomka

[295.] Незнайко ATU 532

Bánat

[303.] Горе ATU 735A

Gazdag Marko és Boldogtalan Vaszilij

[305.] Марко Богатый и Василий Бессчастный ATU 461

Az Afanaszjev-gyűjtemény függelékéből:
18–19. századi ponyvamesék

Мese az Arany-, az Ezüst- és a Bronzbirodalomról

[559.] Сказка о золотом серебряном и медном царствах ATU 301A,B

Mese a Fedetlen Szépségű, Aranyhajú Vasziliszáról és Borsószem Ivánról

[560.] Сказка о Василисе Золотой Косе, Непокритой Красе и об Иване-Горохе ATU 312D

Mese az erős és bátor, legyőzhetetlen vitézről, Iván cárevicsről és világszép menyasszonyáról, a cári szűzleányról

[562.] Сказка а сильном и храбром непобедимом Иван-царевиче и о прекрасном его супружнице царь-девице ATU 518

Bolondoska Ivanuskáról

[564.] О Иванушке-дурачке ATU 530

A jámbor muzsik meg a házsártos felesége

[565.] Смирный мужик и драчливая жена ATU 564

Mese a békáról meg a vitézről

[570.] Сказка о лягушке и богатыре ATU 402

Mese Parasztfia Iván vitézről

[571.] Сказка об Иваном-богатыре, крестьянском сыне ATU 532

Utószó

Szómagyarázatok

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4299 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL