Corvina

Copyright © 2021 by Kati Marton
Hungarian translation © Barabás András, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Kati Marton: The Chancellor. The Remarkable Odyssey of Angela Merkel
Simon & Schuster, New York, 2021

A borítót tervezte: Székelyhidi Zsolt
Borítófotó: Martin Schoeller

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6822 2

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Lányomnak,
Elizabeth Jenningsnek,
valamint Ilona Fitzpatrick Jenningsnek

Előhang
A lelkipásztor lánya

Csöndben érkezik. Se szirénázás, se villogó lámpák, se tanácsadók hada nem jelzi Angela Merkel érkezését a Berlin közeli, dísztelen, vörös téglás potsdami kápolnába. Enyhén görnyedt járása céltudatos. Ahol elhalad, fölfénylenek az iPhone-ok kamerái, ő pedig – aki utálja a ráirányított felvevőgépeket – elnézően mosolyog. A sajátjai körében van. Bár a templom nincs messze a fővárostól, ezek mégis másféle emberek, különböznek a berlini észkombájnoktól, akikkel Merkel munkanapjainak java részét tölti. Apja is hasonlóan egyszerű plébánián volt lelkipásztor, s ezen a nyirkos őszi estén a hit szolid háza átmenetileg menedéket nyújt negyedik – egyben utolsó – kancellári megbízatásának viharai elől. Az efféle lopott napok saját tartományában, Brandenburgban – és kirándulásokkal a közeli erdőben – egyre ritkábbak. Merkelt túlságosan lefoglalja a világ megmentése.

Ma este, mikor az Oberlin-templomba érkezik, úgyszólván családi körbe, a Német Szövetségi Köztársaság 63 éves kancellárja megenged magának egy kis átmeneti lazítást. Az egyenruháját viseli: az ékszereivel azonos színű blézert (ezúttal sötétzöldet), fekete nadrágot. Határozottan lépked fekete, lapos sarkú cipőjében, helyet foglal az egyenes támlájú karosszékben az oltár előtt, két kezének ujjbegyei finoman összeérnek – az imaszerű kéztartás annyira ismert a németek körében, hogy már emoji is készült róla.

– Gyerekkoromban minden reggel megszólaltak a templomi harangok, aztán este hatkor is. Hiányzik – mondja elcsendesülő hallgatóságának, akik nagyra értékelik rendkívül zárkózott vezetőjük kitárulkozásának ritka pillanatát. A kancellár mosolya – nem politikusi műmosoly – egyetlen másodpercre letörli az arcát végigszántó mély barázdákat. Az utóbbi években Németország első női kancellárjának világát társadalmi és politikai nyugtalanság zavarta meg. A világszerte erősödő populizmus szidalmainak kitett Merkelt szélsőjobbról is gyalázzák, márpedig a szélsőjobb a II. világháború óta most először ül bent a német parlamentben, a Bundestagban. Miközben még friss a sokk, amit a Fehér Ház populista lakója okozott azzal, hogy két kézzel szórta dicséreteit Merkel moszkvai nemezisére, Vlagyimir Putyinra.

– Az első napon az iskolában – folytatja, bepillantást engedve annak bonyodalmaiba, milyen lehetett egy lelkipásztor gyermekeként felnőni az ateista Német Demokratikus Köztársaságban – a gyerekeknek föl kellett állniuk, hogy megmondják a szüleik foglalkozását. – Itt felidézte, mit tanácsoltak az osztálytársai. „Mondd azt, hogy pásztor” – hiszen a pásztor parasztként a munkásosztály harcostársa, a lelkipásztor nem.

– Lelkipásztor – felelte a tanár kérdésére Angela Merkel.

A hallgatóságnak nincs szüksége rá, hogy elmagyarázza: az őszinteség nem volt veszélytelen az NDK-ban. Még a gyerekek is igyekeztek feltűnés nélkül jönni-menni a mindent látó államban. A Stasi mélyebben és szélesebb körben hálózta be a társadalmat, mint elődje, a Gestapo. Az Állambiztonsági Minisztériumban 173 ezer alkalmazottja volt – beleértve az informátorokat –, a Harmadik Birodalomban csak hétezer. Minden 63 emberre jutott egy besúgó.

– Ez a gyerekkor persze meghatározta az életemet – mondja a kancellár, amivel talán önkéntelenül is kulcsot ad saját személyiségéhez, hogy miként tartotta fenn a hatalmát ebben az elképesztő másfél évtizedben, és miért maradt olyan rejtélyes valaki még a saját hazájában is, nemhogy a nagyvilág számára.

A beszélgetést a jelenhez visszaterelő Matthias Fichtmüller lelkész megkérdezi, vajon a kancellár elolvassa-e a róla szóló könyveket.

– Igen, de nem ismerek magamra bennük – és a gyülekezet csatlakozik a fölnevető Merkelhez. – Nagyon ügyeltem rá, hogy meghúzzam a magánéletem határait, úgyhogy bizonyos területekre nincs bepillantásuk az embereknek – mondja. A kancellár egyértelművé tette, hogy ahhoz, ami hivatalos szerepén túl található, semmi köze a világnak. Az ilyen irányú titoktartás ma már alapelv a kísérete számára. Kancellári működésének tizenhat éve alatt nem fordultak elő kiszivárogtatások, nem jelentek meg mindentudó emlékiratok egykori beosztottjai vagy a bizalmasai tollából. Kivételesen hűséges tanácsadói szenvedélyesen védelmezik azt a nőt, akit a legtöbben már másfél évtizede szolgálnak.

– Hát maguk még mindig itt? – álmélkodott Barack Obama amerikai elnök, mikor 2016-os berlini útján azt látta, hogy amióta 2008-ban elfoglalta az elnöki széket, Merkel csapata gyakorlatilag változatlan.

A németek több évtized után sem untak rá az arcára, a hangjára, markáns személyiségére – mert Merkel nem nyomasztó. Jóllehet a szavazók alig tudnak többet a kancellárjuk magánéletéről, mint hogy nem nagyon tér el a sajátjukétól, mégis háromszor újraválasztották, mindannyiszor megnyugtató különbséggel. Nagy ritkán láthatják elegánsan felöltözve a Bayreuthi Ünnepi Játékokon, de ugyanúgy kiszúrhatják, amikor betér vásárolni az élelmiszerboltba. Megtanulta a leckét az elődjeitől, például Helmut Kohltól – aki tökéletes német családként masíroztatta maga mellett a feleségét és a gyerekeit, mígnem aztán a felesége öngyilkosságot követett el, a fiai pedig elhidegültek tőle – vagy a hidegháborús hős Willy Brandttól, akiről később kiderült, hogy depressziós szexfüggő.

Ahogy Merkel ragaszkodik a magánszférájához, az néha a paranoiához közelít. Nem vezet naplót, nem e-mailezik, és csak szükség esetén küld sms-t, abból is nagyon rövidet. Ha egy hozzá közel álló személy bármilyen csip-csup dolgot kiad a magánéletéről, az véget vethet a barátságnak. Egyik politikai szövetségesét Merkel sohasem fogadta vissza a bizalmába, miután kiszivárgott tőle ez a pár szavas e-mail: „Kösz az ötletet, A. M.”1

Amikor meg akarják fejteni az Angela Merkel nevű talányt, a megfigyelőknek olykor képtelen stratégiákhoz kell folyamodniuk. Vegyük például ezt az elemzést a köztiszteletben álló német hetilapból, a Die Zeitból: „Miközben Merkel állva beszélget néhány emberrel a ZDF-en [a német közszolgálati kettes tévécsatornán], a kezével a blézere felső gombját csavargatja. De nem ide-oda, hanem körbe-körbe, változatlan ritmusban. Amikor nagy a nyomás a kancelláron, a mutatóujjával szokta babrálni a hüvelykujja körmét. Ezzel szemben a körbeforgatás a csöndes koncentráció jele.”2 Idegen fővárosokban, sajtókonferenciákon „vendéglátójával szembeni türelmetlensége abból látszik, milyen sűrűn pillant a partnere előtti papírhalomra”.

Néhány látható jel megalapozottabbnak tűnik: például a félrebillent fej és tágra nyílt, hitetlenkedő szem, amikor először találkozott Donald Trump elnökkel, és ezt hallotta tőle:

– Van bennünk valami közös, Angela. Mindkettőnket lehallgatott. [Mármint Obama.]

Vagy az az elhíresült, mennyezetre vetett tekintet, amikor egy sajtókonferencián azt kérdezték tőle, „hisz-e” a feltűnősködő olasz miniszterelnöknek, Silvio Berlusconinak; illetve ugyanez a reakció, amikor Putyin lekezelően, macsó módon magyarázott neki; vagy az érzelmektől ellágyult tekintet – talán egy-két könnycsepp is kicsordult –, amikor 2016-ban elbúcsúzott Obama elnöktől.

Ha mégoly hasznos is saját politikai pályafutásának tartósságához ez a kivételes önfegyelem, amely arra készteti az újságírókat, hogy minden pillantásából, szemének minden ideges rándulásából kiolvassanak valamit, mégiscsak sajnálatos, mert ahhoz, hogy megértsük korunkat, értenünk kell Angela Merkelt is. A világméretű politikai és társadalmi szakadás pillanatában a föld egyetlen vezető politikusa sem védelmezte olyan hevesen a II. világháború utáni liberális, demokratikus rendet, mint ő, szembeszállva az agresszív, autoriter vezetőkkel Putyintól Trumpig. Németországot Európa vezető országává tette – nemcsak gazdasági, hanem erkölcsi értelemben is –, olyan bevándorlóországgá, amely egymillió közel-keleti menekültet fogadott be.

Hogyan érhette el mindezt egy háromszorosan is kívülálló személy – aki keletnémet is, természettudós is, és ráadásul nő (egy olyan országban, ahol soha nem uralkodott királynő)? Miként lehetséges, hogy ugyanolyan egyszerű retorikával, amilyen egyszerű a külső megjelenése is, ennyire nagy és tartós hatalmat szerezzen egy politikus a digitális korban, amikor egyre rövidebb ideig tudunk csak odafigyelni valamire? Természetesen az intelligencia és a kemény munka is része a válasznak. Abban az országban, ahol a nagyszülők még mindig emlegetik a fáklyás felvonulásokat meg a demagóg nevét ütemesen skandáló tömegeket, Merkel száraz beszédstílusa gyakran jelentett előnyt. Amikor a Kereskedelmi Világszervezet vezetője, Pascal Lamy arra próbálta rávenni Merkelt, hogy „kicsivel több költészet”3 legyen a beszédeiben, Merkel ezzel lőtt vissza:

– Nem vagyok költő.

Higgadt, elemző megközelítése, amelyet fizikushallgató korában sajátított el, a kormányzás feltűnően hosszú távú tervezését teszi számára lehetővé:

– A végénél kezdem el átgondolni a dolgokat, a kívánt végeredménytől, és visszafelé haladok… Az a fontos, mit lehet elérni két év múlva, nem pedig az, hogy mit írnak a holnapi újságok – mondta egyszer.4 De nem él a vádaskodás vagy a karaktergyilkosság módszerével sem, és ő maga sem harap rá az ilyen csalikra.

– Egyszerűen nem megy bele ezekbe a játszmákba. Úgyis tisztában van vele, mikor hazudik a szemébe Putyin vagy Trump – vette észre Joachim Gauck korábbi német államelnök. Merkel többnyire tudomást sem vesz az efféle kitalációkról, csak dolgozik tovább saját programjának megvalósításán.

Hogy Angela Merkel elérje, amit sikerült elérnie, méghozzá olyan hosszú ideig, amennyit a hatalom csúcsán töltött, keménynek és célratörőnek kellett lennie – de úgy, hogy a két tulajdonság ne legyen feltűnő.

Merkel számos kényes témában haladt előre oldalazva, indirekt módon, és úgy, hogy ne hívja fel magára a figyelmet. Az a tény, hogy elvált vallásos nő volt az NDK-ból, aki a szeretőjével élt, amikor a jobbközép, keresztény, kulturális értelemben konzervatív, zömmel férfiak által uralt Kereszténydemokrata Unió (CDU) vezetőjévé emelkedett, önmagában is tanúsítja, milyen ügyesen vonta ki a magánszféráját a reflektorfényből. Finom kézzel változtatta át Németországot sokkal liberálisabb társadalommá. Miután 2009-ben kinevezte Guido Westerwellét, az ország első nyíltan meleg külügyminiszterét, Merkel nyilvánosan dicsérte az új miniszter férjét és kettejük szerelmét – ám anélkül, hogy kifejezetten állást foglalt volna az azonos neműek házasságkötésének egyenlősége mellett. Amikor – nyolc évvel később – a Bundestag szavazott a házasságkötési jogegyenlőségről, Merkel azt tanácsolta konzervatív frakciótársainak, hogy a lelkiismeretüket kövessék, és ne az egyenlőséget ellenző pártvonalat. Így aztán anélkül, hogy a kancellár beszédeket tartott volna, vagy politikai állásfoglalásokat tett volna közzé, a házasságkötés egyenlősége törvényerőre emelkedett Németországban.

Ugyanezt a finom taktikát alkalmazta, hogy növelni lehessen a nők esélyeit. Amikor a szélsőjobboldali Alternatíva Németországért (AfD) párt vezetője észrevette, hogy nők gyűltek össze Merkel körül, és ekképpen morgott: „A CDU kifogyott a férfiakból?”, a kancellár tanácsadója, Eva Christiansen a főnöke fülébe súgta: „Győztünk!”. Merkel csak sejtelmesen mosolygott. Ismételten bebizonyította, milyen sokat képes elérni egy vezető, ha csöndben marad, és nem veri nagy dobra a sikereit.

A politikai lángelme egyik megnyilvánulása, ha valaki fölismeri a jó ötleteket, bárhonnan érkezzenek is.

– Megvalósította a rivális pártok energiaügyi, gyermekvédelmi, házasságjogi és nőjogi programpontjait – jelentette ki Michael Naumann, korábbi szociáldemokrata (SPD) kulturális miniszter. Ez persze a lehetséges ellenfelek semlegesítésének is okos módja.

– Angela nagyon ért hozzá, hogy már az induláskor magáévá tegyen minden kezdeményezést – mondta Lothar de Maizière, Merkel egykori mentora, az NDK első és egyetlen demokratikusan megválasztott miniszterelnöke az országegyesítés előtt. – Ez magyarázza, miért félnek koalícióra lépni vele a rivális politikai pártok. – De az elmúlt tizenhat évben az intézkedéseitől való félelem sem akadályozhatta meg, hogy Merkel koalícióra lépjen ellenfeleivel, ha ez szükséges volt a CDU hatalomban tartásához – igaz, mint látni fogjuk, olykor nagyon aprólékos tárgyalási folyamat árán.

A politikában eltöltött hosszú idő másik kulcsa Merkel kielégíthetetlen kíváncsisága. Hatvanas éveiben is örömmel fogadja az újdonságokat, az érdekes dolgokat. Emberek, tények, megoldandó problémák, viták ugyanúgy izgatják, mint régen. Kérdés, hogy a kihívások kedvelésén túl mi hajtja Angela Merkelt? „Macht, Macht, Macht” (hatalom, hatalom, hatalom) – mondta egyszer másik mentora, Helmut Kohl. Merkel a hatalmon lévő férfiak megfigyeléséből tanult, és Kohl – 1990-től 1998-ig német kancellár – az egyike annak a nem csekély számú férfi politikusnak, aki a karrierjével fizetett azért, mert alábecsülte azt a nőt, akit egykor Mädchennek (leánykájának) nevezett. Mivel alig talált magának női példaképet – legfeljebb a 18. századi orosz cárnőt, Nagy Katalint, valamint a fizikai és kémiai Nobel-díjas Marie Curie-t említhetjük –, továbbá szociális háló sem támogatta, Merkelnek ki kellett találnia saját magát mint politikust.

– Nőként meg kell tanulni, hogyan kell a tekintélyt érvényesíteni. Hatalom nélkül nem sokat lehet elérni – mondta Merkel.5 De az a hatalom, melyet ő gyakorolt, nagyon sajátos.

A hübrisz jellegzetesen a férfiak gyengesége, sugallja Merkel viselkedése.6 Egy hatalomban lévő nőnek fontosabb dolga is van a saját egója ápolgatásánál. Olykor persze előfordult, hogy amikor Merkel háttérbe szorította az egóját, azzal elmulasztotta a személyesebb kapcsolatteremtés lehetőségét. 2009-ben Donald Tusk lengyel miniszterelnök oldalán nagyobb létszámú csoporthoz szólt Hamburgban, de föl se merült, hogy megemlítse: ebben a városban született, vagy hogy a nagyapja Lengyelországban látta meg a napvilágot. A legtöbb politikus kapva kapott volna az alkalmon, hogy ekként közelítsen a hallgatóságához. Hivatali idejének utolsó éveiben ösztönös személytelenségbe húzódását próbára tették a világszerte hatalomra kerülő karizmatikus vezetők.

Nem arról van szó, hogy Angela Merkel híjával van a fajsúlyos személyiségnek. Ha így volna, nem futott volna be politikusi pályát. Mikor egyszer megkérdezték tőle, kinek a példáját követi, azt válaszolta:

– A magamét, ha egy mód van rá.7

Újradefiniálta a hatalommal rendelkező nők külső megjelenését, hangját, cselekedeteit. Ennek ellenére minél közelebbről vizsgáljuk Angela Merkelt, annál átláthatatlanabb a rejtély. Ő volt a legnagyobb hatalmú nő a világszínpadon – de habozik feministának nevezni magát. Páratlanul sikeres politikusként is zeneművészek, énekesek, színészek és írók társaságát keresi. A szószátyár erős emberek korszakában is csöndben marad.

Merkel nem pontosan az, aminek képzeljük. A valóságban messze áll attól a szigorú erkölcscsősztől, akinek gyakran látszik a világ szemében. A vasfüggöny mögé zárt fiatalként azt mondta, az az álma, hogy „megpillanthassa a Sziklás-hegységet, és Bruce Springsteent hallgatva autókázhasson ott”.8 „Állati jó humora van” – teszi hozzá Phil Murphy, az Egyesült Államok korábbi berlini nagykövete, New Jersey jelenlegi kormányzója. Bár évtizedek óta áll a világszínpadon, Merkelből nem veszett ki a normalitáshoz való tehetség. A New York-i német főkonzul, a szintén keletnémet David Gill szerint: „Aki ott kezdi az életét, ahol ő kezdte, a fal mögött – amiről azt hittük, örökké állni fog –, az sohasem teszi túl magát ezen. Egyesek tán elfelejtik, honnan jöttek, de Angela Merkel nem ilyen.”

Merkelt egész felnőtt életében segítette csaknem fotografikus memóriája és a tudományban kifejlesztett képessége, mellyel részeire képes bontani a problémát, no és a szüntelen munkaéhsége. E tulajdonságok mellé állítsuk oda azt is, hogy nincs szüksége sok alvásra (öt óra már elég neki), és hogy vasból van a szervezete. Mivel későn tanult meg járni, sokat esett és törte össze magát gyerekkorában. Viszont hatvan-egynéhány évesen, pusztán az akaraterejének köszönhetően, még mindig hat órákat képes kirándulni egyhuzamban. Az említett erősségeinek egy része természetes adottság, a többit maga alakította ki, mindenesetre ezekből ered rendíthetetlen önbizalma, amely gyakran bátortalanítja el állam- és kormányfő kollégáit, és segítette döbbenetesen hosszú kancellári pályafutását.

***

A lelkésszel folytatott beszélgetés után Angela Merkel körbejár a szűk kápolnában, és könnyedén elcseveg a vendégekkel meg a felszolgálókkal. A személyzetben vannak néhányan – ők egyúttal a gyülekezet tagjai –, akik Down-szindrómával és más fogyatékosságokkal élnek. Mivel fogyatékosok társaságában nőtt fel, akik létfontosságú részét alkották apja parókiájának, a kancellár tökéletesen otthon érzi magát, és vidáman kóstolja végig a szendvicsfalatkáikat.

Merkel sikereinek kulcsát, és egyáltalán azt, hogy kicsoda is ő, a kezdeteknél kell keresnünk. Aki a keletnémet rendőrállamot épségben átvészeli, miként Angela Merkel, az eleve sikert könyvelhet el, s ez egyúttal magyarázatot is ad személyes és politikai rugalmasságára. Életének ez az első fele az idealista ember ellentétét formálta belőle. Merkel nem hiszi, hogy a történelem íve az igazságosság felé hajlik. Nem – ő inkább egy tettek vezérelte optimista, aki nagyon is tisztában van az ember gyarlóságával. Kancellárságának utolsó esztendejében ismételt utalásokat tett letűnt civilizációkra, melyek azért múltak el, mert nem voltak képesek megóvni szabadságukat és biztonságukat. Egyszer az Inka Birodalomra utalt valamelyik beszédében, nemrégen pedig az 1555-ös augsburgi vallásbékére hivatkozott, a békés közjátékra Európa 16. és 17. századi véres vallásháborúi között. A béke időszaka után az új nemzedék, amelynek nem voltak emlékei a háborús szenvedésekről, újabb pusztító konfliktusba vetette bele magát, s ebbe a német népesség harmada belepusztult.

A II. világháború vége óta több mint 75 esztendő telt el, de egy kérdés azóta is kísérti Németországot: lehetséges-e, hogy az az ország, amely létrehozta Auschwitzot, és levezényelte a történelem legkönyörtelenebbül hatékony, módszeres népirtását, valaha is „normálissá” váljék? Angela Merkel nyilván igennel válaszolna – de megszorításokkal. Igen, de csakis akkor, ha Németország továbbra is vállalja a felelősséget a történelem egyik legsötétebb gaztettének elkövetéséért. Az ő vezetése idején kétség sem fért ehhez a felelősségvállaláshoz. Egy lelkipásztor lányaként Merkel hisz a mindennapi megváltáshoz vezető csöndes és kitartó munkában.

***

Könyvem inkább emberi, semmint politikai arckép. Arra keres választ, miként vált a lelkipásztor lányából, egy kívülállóból a világ legnagyobb hatalommal bíró asszonya. Megírásakor őszinte és gyakran feltáró erejű interjúkra támaszkodtam, melyeket Angela Merkel 1990 után adott: azután, hogy 35 éves fizikusként belépett a politikába, egészen 2005-ig, amikor megválasztották Németország első női kancellárjának. Az interjúkat – amelyeknek egy része ez idáig nem jelent meg angolul – kiegészítettem azzal a tömérdek személyes beszélgetéssel, amelyeket Merkel mentoraival, barátaival és kollégáival folytattam; ezek adják elbeszélésem gerincét. Közvetlen környezetéből jó néhányan szóba álltak velem, kijátszva a kancellár fokozott éberségét, de kikötötték, hogy a nevüket ne írjam le. Saját találkozásaim Angela Merkellel 2001-re mennek vissza – ezeket nem mondhatjuk szabályos interjúknak, de általuk alaposabban megismertem és megértettem a kancellárt.

Mivel gyerekkoromat Magyarországon töltöttem, a merkeli NDK-hoz sokban hasonlító kelet-európai csatlós országban, a neveltetésem is segített, hogy megértsem őt, elsősorban is a nyilvánosság előtt tanúsított rendkívüli szófukarságát, ami a rendőrállamban leélt ifjúság maradványa. Merkel csak akkor lépett politikai pályára, mikor a szovjet birodalom homokvára összeomlott. Amint megadatott neki a lehetőség, hogy a jót szolgálja és jót cselekedjen – miként ezt evangélikus hite is előírja –, meg is ragadta a lehetőséget. Mint látni fogjuk, az indítékai legalább olyan bonyolultak voltak, mint amilyen az egész nő. Olyan intellektuális kihívásokban gazdag és kalandos életet élt, amilyenre vágyott, és amelyre hiába várt 35 évig a berlini fal mögött.

***

De vissza a kápolnába. Fichtmüller lelkész a kancellárhoz hajol.

– Nem zavarja, hogy még ebben az életkorban is a lelkipásztor lányaként emlegetik? – kérdezi.

A világon a legtöbb hatalommal bíró nő habozás nélkül válaszol:

– Egyáltalán nem. Hiszen az vagyok.

Angela Merkel édesapja, Horst Kasner lelkipásztor erdei sétája nem messze Templintől, ahol a későbbi kancellár nevelkedett. Kasner nem sokkal lánya születése után költözött át családostul Nyugatról Keletre, az NSZK-ból az NDK-ba. Az evangélikus egyház felhívására érkezett, hogy hirdesse az igét az ateista, kommunista államban. Kemény embernek ismerték, aki túlságosan is alkalmazkodott a hatalomhoz. Angela szigorúan logikus gondolkodást tanult tőle.

1 Ár ellen

„Semmitől sem kell félni az életben. Elég csak megérteni.”

Marie Curie (1867–1934)

Horst Kasner lelkipásztor lemaradt első gyermekének születéséről. Azon a napon, 1954. július 17-én a család bútoraival megrakott furgont vezette. Egy távoli falucskába tartott az NDK-ban, hogy elfoglalja lelkészi hivatalát a kis helységben.

– Csak kommunisták vagy elmebetegek mennek önként keletre – mondták a nyugatnémet költöztetők Kasnernek. A száznyolcvan centinél jóval magasabb, határozott arcvonású, 28 éves férfi egyike volt azon keveseknek, akik igennel válaszoltak Hans-Otto Wölber hamburgi püspök felhívására, hogy vállaljanak szolgálatot a paphiányos szovjet zónában.

– Bárhová elutaztam volna, hogy hirdessem az Úr igéjét – mondta később Kasner.1 Csak egy évvel azelőtt keltek egybe Herlinddel, a 26 éves angoltanárnővel. Horst előre figyelmeztette kék szemű, madárcsontú, danzigi születésű feleségét, Herlind Jentzschet, hogy egyházi kötelességei mindig elsőbbséget fognak élvezni.2 És betartotta a szavát.

Kasner még Kazmierczak néven született, lengyel apától, de már Berlinben nevelkedett, és hétéves volt, amikor Adolf Hitler 1933-ban hatalomra került. A középiskolában tagja volt a náci párt ifjúsági szervezetének, a Hitlerjugendnek, majd 18 éves korában besorozták a hadseregbe, a Wehrmachtba. Állítólag egy évvel később a szövetségesek fogságába esett – de ennek az epizódnak a részleteihez nem fértek hozzá a kutatók, s ki tudja, maradtak-e adatok egyáltalán a sok évtized elteltével. Szabadulása után Horst teológiát tanult a patinás Heidelbergi Egyetemen, s később Hamburgban. Ez minden, ami a nyilvántartások alapján Angela Merkel édesapjának múltjáról kideríthető.

Szerencsénkre a személyes beszélgetésekből többet is megtudhatunk. A rideg, sokat követelő, Istennek elkötelezett ember számára a hite és a gyülekezete mindig előbbre való volt Angelánál. A legidősebb gyerek ezt el is fogadta, de érthető módon olyan apára vágyott, akivel gyakrabban lehet együtt, és akitől több dicséretet kap. Kasner tulajdonképpen soha sem volt megelégedve nagyszerű leányával – legalábbis egyszer sem dicsérte meg nyíltan –, ennek ellenére Angela szüntelenül azon igyekezett, hogy elnyerje feltétel nélküli elismerését. Világos az összefüggés az atyai dicséret utáni, teljesen soha be nem teljesülő vágyakozás, illetve Angela erős teljesítménykényszere között. Valószínű azonban, hogy Horst Kasnernek egyetlen döntése sem befolyásolta annyira lánya korai fejlődését, mint amikor elhatározta, távozik a viszonylagos biztonságot nyújtó Német Szövetségi Köztársaságból, hogy szembesüljön a szovjet megszállás alatt élő keleti blokk veszélyeivel és változékonyságával.

***

Angela Merkel szülőhelye, a valaha nyüzsgő kikötőváros, Hamburg elszenesedett, felismerhetetlen romhalmazzá vált, miután 1943-ban a brit és amerikai gépek szőnyegbombázása a földdel tette egyenlővé, és elpusztult 45 ezer lakója. A németek új szót találtak ki – Feuersturm (tűzvihar) –, csak ezzel tudták leírni a város pusztulását. Mire azonban Németország 1945. május 8-án letette a fegyvert, elkeseredett túlélők ezreit – köztük koncentrációs táborok éppen kiszabadított foglyait, illetve a könyörtelen szovjet Vörös Hadsereg elől menekülőket – vonzotta magához mindaz, ami Hamburgból megmaradt. Az érkezők zsúfolásig megtöltötték a házak maradványait és a hevenyészett viskókat.

1954-re, amikor Angela Dorothea Kasner megszületett a barmbeki kórházban, a romok nagyját már eltakarították az elszánt lakosok. Megint járhatók lettek az utcák, a házakat állványzat mögött renoválták, az élet apránként visszatért a korábbi kerékvágásba. A szövetségesek, akik egy évtizeddel azelőtt a bombázásokat elrendelték, most sokmilliós segélyt küldtek a helyreállításhoz. Hamburg lassan az NSZK kereskedelmi, média- és divatközpontja lett, fokozatosan visszakövetelve magának azt a státust, amit a 16. és 17. században szabad császári Hanza-városként élvezett. A Feuersturm túlélői kezdték maguk elé képzelni a normális élet lehetőségét. Hogy mielőbb a törmelék alá temethessék a múltat, tömegek lepték el a vörös lámpás St. Pauli-negyed – ma így mondanánk: – romkocsmáit, a várost szétfeszítette az emberek alkotóenergiája, beleértve a lüktető hangverseny- és színházi életet meg az eleven, tekintélyt nem ismerő sajtót. Az újjászületés résztvevői el akarták felejteni a Harmadik Birodalom mindennapjait, és az semigen érdekelte őket, hogy hogyan élnek egykori honfitársaik a szovjetek által megszállt keleti országrészben.

1954-re ugyanis napnál világosabbá vált, hogy a Német Demokratikus Köztársaság minden, csak nem demokratikus köztársaság. A szovjet katonai megszállás alatt, 1949-ben kikiáltott állam tulajdonképpen hű másolata volt a Moszkvából irányított többi csatlós országnak (Lengyelországnak, Magyarországnak, Csehszlovákiának, Bulgáriának, Romániának és Albániának), gyakorlatilag egyetlen legális politikai párttal, a kommunista Német Szocialista Egységpárttal (SED), amely a civil és a politikai életet egyaránt ellenőrzése alá vonta. Angela születése előtt egy évvel a keletnémet munkások felkelést robbantottak ki. 1953. június 16-án építőmunkások ezrei tették le szerszámaikat, és meneteltek végig Kelet-Berlin főutcáján magasabb béreket, jobb munkakörülményeket és tisztességes választásokat követelve. Válaszul a szovjet ellenőrzés alatt álló keletnémet kormány rendkívüli állapotot vezetett be, megöltek több száz tüntetőt, megteremtve azt a mintát, amely megismétlődött 1956-ban Magyarországon, 1968-ban Csehszlovákiában és 2014-ben Ukrajnában.

A kormányzati erőszak és elnyomás tömegessé tette az NDK-ból az NSZK-ba történő folyamatos átvándorlást. Abban az esztendőben – hét évvel az előtt, hogy a belső német határfal végül is leállította az átáramlást – 331 ezer keletnémet hagyta hátra otthonát és megélhetését, hogy átmenjen Nyugatra.

Akadt azonban egy német család, amely fordított irányban utazott. Két hónappal az után, hogy a férje Hamburgból elindult keletnek, Herlind Kasner – mózeskosarában a kislányával, Angelával – vonatra ült, hogy három órával később Brandenburg tartományban, Quitzow-ban szálljon le, követve férjét. Az újjáéledő, lüktető Hamburg után a jellegtelen agrárfalucska kontrasztja kijózanítóan hatott, még egy aszketikus lelkipásztor – meg a felesége – számára is. A fiatal család nemsokára Templinbe költözhetett, egy jó százhúsz kilométerre keletre található kisvárosba, morénatavak és fenyvesek közé: mesekönyvbe illő vidékre. Angela Kasner itt tette meg első lépéseit.

Merkelt egyszer megkérdezték, milyen kép ugrik be neki, ha a Heimat (szülőföld, haza, otthon) szót hallja. Válaszában a Templint körülvevő tájat festette le: „egy tó, erdők és tehenek, itt-ott egy-két szikla… fenyőfák meg széna”. Itt, ahol kevés dolog vonta el a figyelmét, és szabadon fedezhette fel a természetet meg a saját fantáziáját, itt tanulta meg a fiatal Angela Merkel, hogy saját magára támaszkodjon. Még ma is azt mondja, hogy a legjobban „otthon” szeret fölébredni. Templinben.

***

A Berlinből Templinbe tartó vonat Németország elmúlt, viharos évszázadának számos, nagyon véres állomásán kanyarog keresztül. Ilyen Oranienburg, az egyik első náci koncentrációs tábor helye; Sachsenhausen, ahol először náci, később szovjet láger működött; vagy Seelow, ahol Hitler és Sztálin csapatai egészen a háború szomorú végéig gyilkolták egymást. A Templin felé mutató cirill betűs jelzőtáblák ma is letagadhatatlanul emlékeztetnek a megszálló szovjet hadseregre. A talaj még mindig tele van mérgező anyaggal a közeli szovjet támaszponton végzett hadgyakorlatok miatt. Angela gyerekkorában a táj földöntúli nyugalmát naponta többször rázkódtatták meg a mélyrepülésben közlekedő szovjet harci repülőgépek.

Templinbe érkezve a látogató festői városkát talál, macskaköves utcákat és vörös téglás házakat. Itt cseperedett föl Merkel, itt járt iskolába, és itt kötött először házasságot – s Templin maradt az édesanyja lakóhelye, egészen 2019-ben bekövetkezett haláláig. Amikor idősebb éveiben a család áttelepüléséről kérdezték, Herlind így magyarázta a döntést:

– Keresztényekként jöttünk, hogy segítséget nyújtsunk más keresztényeknek. Van, aki ezért Afrikába utazik. Akkor mi miért ne jöhettünk volna a hazánk másik részébe?3

Az NDK és Afrika párhuzama leleplező erejű, rámutat, mennyire idegennek találhatták a kommunista Keletet a Nyugatról érkezők. Herlind súlyos árat fizetett az áttelepülésért: mivel a férje „polgári” származású lelkipásztor volt, eltiltották a tanítástól. Angela azonban nem emlékszik rá, hogy az édesanyja valaha is panaszkodott volna, mert a család a szovjet megszállási övezetet választotta. Horst és Herlind Kasner kezdettől fogva az áldozathozatal és az önfegyelem értékeit csöpögtette a lányába.

Az evangélikus egyházhoz tartozó Waldhof – ami nagyjából erdei tanyát jelent – elszigetelt, mintegy harminc épületből álló falucska. Mikor a Kasner család ideérkezett, annyijuk sem volt, hogy egy babakocsit vegyenek a kis Angelának. A leendő kancellár ágyaként pedig egy átalakított láda szolgált.

– Apámnak kecskéket kellett fejnie, anyám pedig egy idős asszonytól megtanulta, hogyan készül a csalánleves – emlékezett vissza később Merkel.4 Első emléke, hogy elszalad az udvarukon keresztülvágtató lovak elől.

– Akkoriban a szüleim egy közösen használt motorbiciklin szállították, amit kellett – idézte fel. Később, amikor Horst Kasner már tekintélyes, államilag jóváhagyott lelkipásztorként működött – vagyis amikor már világossá vált, hogy nem vonja kétségbe a kommunista állam legitimációját –, a család két saját autót is kapott, ami ritka kiváltságnak számított a szovjet csatlós államokban.1 Egyházbeli kollégái közül sokan vélték úgy, hogy túl készségesen alkalmazkodott egy gonosz rendszerhez. Hiába kapott Kasner kedvezményeket egyházi előmenetele következtében, a helyzete, akárcsak a családjáé, bizonytalan maradt.5 Luther országát egy 1994-es hivatalos jelentés szerint a kommunista párt uralma idején szekularizálták. A későbbi kancellár efféle zavaros vizeken tanult meg lavírozni, ami jó előtanulmánynak bizonyult az ügyes politikai manőverezéshez.

A Waldhof-komplexumon belül működött az NDK egyik legjelentősebb lelkészi szemináriuma, ahol Kasner is tanított. Az életük egyszerű volt, semmi cifraság vagy luxus. Az egyházközségben akkor is – miként most is – több száz, testi, illetve fejlődési rendellenességgel küzdő gyerek és felnőtt kapott menedéket, akiket egyszerű mesterségekre tanítottak. Lényeges részét alkották a gyülekezetnek, jelenlétük mindig is természetes volt Angela számára, még Kasnerék családi ünnepein is.

Ma is élő szomszédok úgy emlékeznek, hogy Horst Kasner félelmet gerjesztő, ellentmondásos személyiség volt, akit a közvetlen környéken túl is ismertek.

– Kemény férfi volt, egyáltalán nem tűnt egyházi embernek – emlékezett Angela gyerekkori barátja, a magas, testes, még mindig fiatalos Ulrich Schöneich, Templin korábbi polgármestere. Lehet, hogy nem Kasner volt a leggyengédebb a Luther-kabát viselői közül, viszont Angela tőle tanulta a szigorúan logikus gondolkodást és a tiszta érvelést.

Kasner katonás rendben nevelte Angelát.

– Mindennek tökéletes rendben kellett lennie – idézte föl Merkel egy interjúban, még politikai pályája kezdetén. Felnövekedvén nem volt könnyű dolga, amikor meg akarta érteni apja gondolatvilágát.

– Apám közel tudott férkőzni az emberekhez, és jól tudta beszéltetni őket. Gyerekkoromban igazából az dühített, milyen megértő tud lenni mindenki mással. De ha mi, a saját gyerekei tettünk rossz fát a tűzre, arra egész más módon reagált. – Különösen fájt Merkelnek, amikor rájött, hogy szeretett apja a jelek szerint a munka ürügyén hanyagolta el családi kötelességeit.

– A legrosszabb az volt, mikor azt mondta, „máris jövök”, és utána órák hosszat nem került elő. – Többször előfordult, hogy „nagyon hosszú ideig” várt az apjára a házuk előtt, az utcán.

Szerencsére akadtak a fiatal Merkel életében olyan felnőttek is, akiknek jutott rá idejük, türelmük, és volt bennük annyi melegség, amennyit a fagyos apa és az elfoglalt anya csak nagy ritkán tudott nyújtani.

– Emlékszem egy tagbaszakadt, idősebb kertészre, akiben alapvetően megbíztam, és nagyon megnyugtató volt a társasága – idézte föl Angela jóval később.6 – Rengeteget tanultam tőle a gyakorlati életről. Például növényhatározást, vagy hogy mikor van szezonja a ciklámennek. Tőle tanultam meg, hogyan kell beszélni a szellemi fogyatékosokkal. Vele mindig meleg és meghitt volt a légkör, és hagyta, hogy megegyem a földből frissen kihúzott sárgarépát. Ez a férfi ébresztett rá, hogy kapcsolatban vagyok a földdel meg a természettel… Ma már rájöttem, mennyire fontos az idő, fontosabb mint az anyagi javaink.

Erdők és tavak érintetlen díszletei között Merkel ahhoz szokott hozzá, hogy a vidéki táj csöndjéből merítsen vigaszt. Később az egyik legbizalmasabb kancellári hivatali tanácsadója úgy beszélt Merkel barangolásairól ezekben az erdőkben, hogy itt üzemelt „a privát agytrösztje”. Egyik legrégebbi barátja szerint a nagyvárosi élet feszültségeitől és zajától távol leélt korai időszaknak köszönhető a „lágyszívű Merkel” – már ahogy ez a barát nevezi. Be is vallja Merkel, hogy ma is szereti a csöndet:

– Az a sok fecsegés, azzal van néha bajom… Fontos számomra, hogy úgy lehessek együtt valakivel, hogy nem kell szólnom egy szót sem.

Később politikusként és tárgyalópartnerként is segítette Angela Merkelt, hogy barátságban volt a csönddel – amikor például az ellenlábasai elbizonytalanítására használta a hallgatást.

***

Angela Kasner gyermekkorának nyugodt, derűs évei 1961. augusztus 13-án hirtelen véget értek. Apja már két nappal korábban érezte, hogy valami nem stimmel. A család a bajorországi nyaralásból tartott hazafelé autón, mikor az NSZK és az NDK határán átkelve a lelkipásztor nagy szögesdróttekercseket látott egymásra tornyozva az út menti fenyőerdőben. „Hát ez meg micsoda?” – jegyezte meg a feleségének. Két nap múlva Kasnerék épp a templomba mentek, amikor a rádió bemondta a hírt. A szögesdróttekercsek arra kellettek, hogy elvágják az ország keleti felét a nyugatitól – és Európa többi részétől. Innen számítható, hogy az NDK börtönként működött. Kasner áldozata, amit Istenéért és egyházáért hozott, egyszer csak új dimenziót kapott.

– Hétéves voltam, amikor [először] láttam a szüleimet teljesen tehetetlennek. Fogalmuk sem volt, mit csinálhatnának vagy mondhatnának. Anyám egész álló nap csak sírt – idézte föl Merkel. – Szerettem volna segíteni nekik, valahogy felvidítani őket, de nem ment.7

Herlind ráébredt, hogy talán soha többé nem találkozhat hamburgi családjával. Legalább a férje családtagjai a keleti országrészben éltek. A hamburgiakat Európa legszigorúbb határőrizete vágta el Kasneréktól, a határ ettől fogva lenyisszantotta Nyugat-Németországot az NDK-ról.

A mintegy 110 kilométeres berlini fal (avagy antifasiszta védőfal, ahogy hivatalosan nevezték) felhúzása és a két ország találkozásánál létrehozott belnémet határfal kétségbeesett kísérlet volt a kommunista NDK életben tartására. Míg nyitva volt a határ, naponta kétezer keletnémet távozott Nyugatra. Most viszont 120 centi széles, jó négy méter magas, szögesdróttal megfejelt betonfal készült, szomszédságában pedig taposóaknák, őrkutyák és ismétlőfegyverekkel fölszerelt őrök tették a Kelet- és Nyugat-Berlin közötti határt a legéletveszélyesebb földsávvá egész Európában. Napnyugta után a reflektorfény csak a legelszántabbakat nem riasztotta el a meneküléstől. Később Merkel lágernak nevezte az országot, ahol ifjúsága telt, márpedig ezzel a szóval a koncentrációs táborokat szokás illetni.

A Waldhof menedékében persze nem változott semmi Angela életében. Megvoltak a szülei és két kisebb testvére, Marcus (1957) és Irene (1964). Emellett Angela hozzáfért a szülei Hamburgból áthozott, változatos könyvgyűjteményéhez; a könyvek révén menekülhetett ki a lezárt országból. Már kamaszkora előtt falta az olvasnivalót, hogy új világokat fedezzen fel. A spártai Waldhofban a hosszú, sötét éjszakákon mohón olvasta az orosz klasszikusokat, innen ered életre szóló elkötelezettsége az orosz kultúra és nyelv iránt.

– Gyönyörű nyelv az orosz, csupa érzelem, és mintha muzsikálna, bár kissé melankolikus – jegyezte meg.8 Sohasem keverte össze a mélyérzésű orosz írókat és költőket – vagy az orosz népet – szovjet vezetőikkel.

Bár Herlind nem taníthatott iskolában, a lányának használható angoltudást adott át, aki ennek később a világ színpadán is hasznát vette. Kasnerék háztartásában azonban nem volt sok angol nyelvű könyv. Az NDK-ban olyan szigorúan ellenőrizték a jóváhagyott marxista-leninista listán nem szereplő könyveket, mint a fegyvereket.2 Az ifjú Angela egyetlen angol nyelvű olvasmánya az angol kommunista párt hivatalos lapja, a Morning Star volt, melyet mindig berlini útjain markolt föl.

A plébánia csöndjében nagy európai államférfiak és tudósok életrajzait olvasva talált rá példaképére, Marie Curie-re, az első nőre, aki nemcsak egy, hanem rögtön két Nobel-díjat is kapott.9 Számos oka volt annak, hogy Angelának megtetszett a fizikus asszony. Például Lengyelországban született, mint Merkel egyik nagyapja.

– Míg Curie élt, Lengyelországot kettéosztotta és megszállta Oroszország. Nekünk is megvolt a magunk tapasztalata az orosz megszállásról – említette meg Merkel egy korai interjújában. De leginkább az tetszett a lánynak, hogy milyen körülmények között fedezte fel Marie Curie a rádiumot:

– Azért fedezhette fel, mert meg volt róla győződve, hogy jó az ötlete… Ha valaki hisz az elképzelésében – még akkor is, ha egyedül van –, és dolgozik a megvalósításán, hajlandó végigküszködni magát a kudarcokon meg a sikereken, a végén eléri a célját, ha az elképzelése jó volt.

A mindenáron menekülni akaró és példaképet kereső Angelát tovább tüzelte Curie kitartása és végső diadala, ráadásul olyan területen, ahol mindennapos jelenség a nemi alapú hátrányos megkülönböztetés. „Semmitől sem kell félni az életben. Elég csak megérteni” – írta volt Curie, és ez a vélekedés erős benyomást tett a fiatal Angela Merkelre.

Nem csupán Curie tudós élete adott ösztönzést, hanem a Biblia is – Angela állandó társa gyerekkorában. Apja vasárnapi prédikációi a templini vörös téglás Szent György-kápolnában azzal a haszonnal is jártak, hogy a kislány olyan alapos ismeretséget kötött az Ó- és Újtestamentum alakjaival, mint más gyerek a Grimm-mesék szereplőivel. Merkel apja szigorú, kritikus gondolkodásra buzdított – talán még ott is, ahol valójában nem akarta: Isten témájában. Egyik korai interjújában Angela meglehetősen unortodox véleményt hangoztatott a túlvilági életről és az üdvözülésről:

– Azt hiszem, világunk véges és végleges, de van valami rajta túl is, ami elviselhetővé teszi. Nevezhetjük istennek vagy valami másnak is… mindenesetre vigasztalónak találom, hogy létezik az egyház. Az a tény, hogy elkövethetjük a bűnt, és mégis megbocsátanak érte, számomra megkönnyebbülést hoz. Máskülönben megbolondulna az ember.10 – A Bibliában Merkel kimeríthetetlen kincsesládára talált, amelyből egész életében erőt tudott meríteni.3

Merkel hite kulcsfontosságú része a személyiségének és mindannak, amit elért, és igencsak eltér apja doktrinerebb keresztény felfogásától.11

– Óvatosan bánok a hittel – mondta Merkel. – A vallás számomra a magánszféra része. Lehetőséget kapok tőle, hogy megbocsátó legyek magammal és másokkal, és megakadályozza, hogy belefulladjak a feladataimba. Ha ateista volnék, nehezebb volna ekkora terhet cipelnem…

– Ami a legbonyodalmasabb és legfontosabb… az a szeretet. Ha olvassuk a Bibliát, János apostol első levelét, hát az nem szentimentális szavakról, hanem tényleges cselekedetekről szól. Az ilyen szeretet feltétel nélküli, és nem ismeri a félelmet. Ez szolgáló szeretet – magyarázta egy evangélikus egyházi konferencián 1995-ben. Máig ez a legszókimondóbb megnyilatkozása a magánéletét és politikai tevékenységét vezérlő világnézetről. A cselekedeteknek nagyobb a súlyuk a szavakénál, és a szeretetet nem annyira bizonyos célok elérésével tudjuk kimutatni, inkább a makacs, rendíthetetlen igyekezettel. Ez volt Angela Merkel krédója.

Tíz évvel később egy másik evangélikus egyházi konferencián a hitéről szólva Merkel az önismeretet és az önbizalmat említette, mint ami nélkülözhetetlen ahhoz, hogy szeretetet adni és kapni egyaránt képesek legyünk. Kijelentette:

– Csak az képes szeretni, aki először is szereti saját magát, ha hisz önmagában, ha ismeri magát. Csak ezután lehet közel lépni a másikhoz… Csak akkor jön meg a szeretet, ha az ember tisztában van saját magával.

Az efféle öntudatosság vezet el egy másik felismeréshez:

– Én is a történelem része vagyok, nekem is szabad hibáznom, és el is fogok követni hibákat. – Ez az önelfogadás sokat megmagyaráz abból a lelki nyugalomból, amit éles stresszhelyzetekben is képes megőrizni.

Merkel hitét sok szempontból az alapozta meg, hogy kapcsolatban volt a szintén Waldhofban élő fogyatékosok közösségével. Ugyanebben a 2005-ben elmondott beszédben idézte a Bibliából Malakiás próféta könyvét (2:17):

– Malakiás látja, micsoda erőszakot szenvednek el a társadalomban a gyengék, a társadalom peremén élők; látja, hogy a bérmunkásokkal, az özvegyekkel és árvákkal igazságtalanul bánnak. És Malakiás azt mondja: ez elfogadhatatlan, ez szembemegy az isteni parancsolatokkal… A társadalom leggyengébbjeivel nem szabad méltatlanul bánni. Nekünk feléjük kell fordítanunk a figyelmünket.12

Egy évtizeddel később Merkel szavait tett követte, amikor beengedett Németországba egymillió, a „társadalom peremén élő” embert – menekülteket a háborús Közel-Keletről. Akik ismerték a kancellár személyes meggyőződését, egy percig sem csodálkoztak.

Merkel hamar rájött: ahhoz, hogy célját, a szolgálatot elérje, hatalomra lesz szüksége – és a hatalom sohasem volt számára szitokszó. Ki is fejtette:

– A hatalomban önmagában nincs semmi rossz. A hatalom: szükségszerűség. A hatalom arra való, hogy „csináljunk valamit”, hogy cselekedjünk. Ha cselekedni akarok, szükségem van a megfelelő eszközökre, vagyis egy csoport támogatására… A hatalom ellentéte a hatalomnélküliség. Mi haszna van egy remek ötletnek, ha nem tudom megvalósítani?13

Hogy egy politikus, akár férfi, akár nő, ilyen kendőzetlenül beszéljen a hatalomról – és arról, hogy szüksége van rá –, enyhén szólva ritkaság.

Saját hatalmát korán elkezdte gyakorolni. Gyerekkori barátja, Ulrich Schöneich szerint Angela „elejétől fogva vezető volt. Ha meg kellett szervezni valamit, ő vette kezébe az ügyet”. A saját iskolai feladataival gyorsan végzett.

– Azután segítettem másoknak a leckéjükkel – mesélte később. És megnyugtatta, ha valamire előre felkészült: – Karácsony előtt két hónappal kezdtem el törni a fejem azon, milyen ajándékokat vegyek. Nagyon fontos volt számomra, hogy beosszam az időmet, és elkerüljem a káoszt.

Már egész fiatalon megmutatkozott ösztönös óvatossága és igénye, hogy a kezében tartsa az ellenőrzést. Aligha létezik jellemzőbb példa erre, mint a trambulinos történet, amit a barátai mesélnek Angeláról. Harmadikban a tanáruk – az osztálytársak csúfolódása és nevetgélése közepette – valahogy fölimádkozta Angelát a háromméteres ugródeszkára. A kilencéves kislány tizenkét nagy lépcsőfokon fölmászott a trambulinra, de ott megdermedt. Nagyon mélyen volt a víz. Mégsem hátrált meg, hanem negyvenöt percen keresztül előre-hátra lépkedett a deszkán, mint aki mérlegeli a ráfordítás és a haszon viszonyát. Végül, abban a pillanatban, hogy kicsöngettek, beugrott a medencébe.

***

Az alkalmazkodás kérdését – vagyis hogy mennyire simuljon bele egy gonosz rendszerbe a túlélés érdekében – az NDK-ban nem tudta senki sem megúszni. Sehol nem állomásozott annyi szovjet katona a Szovjetunión kívül, mint Kelet-Németországban: becslések szerint 380 ezer katona és 180 ezer civil szállta meg az országot 1991-ig. A szovjet megszállók, akikkel a templini utcákon elbeszélgetett, továbbá német kollaboránsaik a fokozatosan felhalmozódó frusztráció, sőt harag forrásai lettek. Később Merkel így beszélt arról, mi történt az iskolából hazaérve nap mint nap.

– Meg kellett beszélnem anyámmal, hogy az egészet ki tudjam adni magamból.14 – Angela gyakrabban találkozott láthatatlan határokkal, mint a fallal.

– Soha nem engedték meg, hogy az ember istenigazából próbára tegye magát, hogy kitapasztalja, mennyit bír – emlékezett vissza. A jövőt illetően elsősorban a származás (polgári vagy munkás-) döntött.4 Növekvő frusztrációja ellenére Merkel alkut kötött saját magával. – Azt mondtam magamban: ha már nem leszek képes elviselni, ami itt folyik, akkor sem hagyom, hogy tönkremenjen az életem. Ha nem bírom tovább, így vagy úgy, de Nyugatra megyek.5

Kitűnni veszélyes volt, így aztán Angela megtanulta, hogy ne hívja fel magára a figyelmet. Az ekkortájt készült csoportképeken szögegyenes frufruval, formátlan pulóverben mosolyog a hátsó sorban. De az iskolában ő volt az első, aki magára öltötte a hanyatló Nyugat divatszimbólumát, a farmernadrágot, amit akkoriban kapott csempészcsomagban a hamburgi rokonoktól. És hamar rájött, hogy már egy nadrág miatt is bajba lehet kerülni. Előfordult, hogy az iskolaigazgató hazazavarta azt a gyereket, aki farmerban jött iskolába, közölve: „Olyan ruhát tessék fölvenni, amelyik illik a munkás-paraszt államhoz.”

Az emberek azonban nem Angela Kasner külsejére, hanem az intelligenciájára figyeltek fel. „Zörgő csontú tizenkét éves volt, amikor megismertem – emlékezett vissza Erika Benn, Merkel egykori orosztanárnője. – Ma »különleges tehetségnek« neveznénk. Nagyon motivált gyerek volt, soha nem ejtett hibát az orosz nyelvtanban, és ő érte el a legjobb eredményt a területi tanulmányi versenyen, ami után megnyerte az országost is.” A korábbi párttag Benn elmondta, az volt az egyetlen gondja a gyerekkel, hogy nem volt benne semmiféle előadói készség.

– Soha nem mosolygott! Eszébe se jutott, hogy a kedvességével nyerjen meg magának valakit. „Nézz a szemükbe!” Pisszegnem kellett neki, amikor a cipője orrát bámulta.

Az országos orosz tanulmányi verseny megnyeréséért a tizenöt éves lányt élete első külföldi utazásával jutalmazták – elmehetett Moszkvába. Merkel legélénkebb emléke az útról, hogy megvette első nyugati lemezét, igaz, már nem tudja fölidézni, hogy a kérdéses nagylemezen a Beatles vagy a Rolling Stones játszott. (A szovjet csatlós országok közül az NDK zárkózott el a legszigorúbban, a leghermetikusabban az „imperialista” – nyugati – kulturális és politikai hatások elől.)

Fölöttébb szokatlan volt, hogy egy lelkészgyereket szakközépiskola helyett gimnáziumba vegyenek föl. S bár Merkel színjeles tanuló volt, a tanárai ritkán dicsérték vagy jutalmazták. Sőt az orosztanárnőjét még le is teremtették Angela versenygyőzelmeiért.

– Az egyik iskolai pártgyűlésen – idézte föl Erika Benn – egy pártfunkcionárius lefitymálta az eredményét: „Egy polgári származású gyereknek nem nagy kunszt jó eredményt elérni! Nekünk a munkás- és parasztgyerekeket kell támogatnunk!”

Angelának mindig is a polgári származású apja volt a bűne, aki, bár korántsem volt máskéntgondolkodó, mégiscsak evangélikus lelkipásztor volt egy ateista országban, ergo gyanús.

– Mindig jobban kellett teljesítenem a többieknél az iskolában – mondta Merkel.

Ragyogó képességek ide vagy oda, Angela is vágyott az iskolatársai társaságára és elismerésére, úgyhogy belépett az FDJ (Szabad Német Ifjúság) szervezetbe, a kommunista párt afféle előszobájába. Saját bevallása szerint „hetvenszázaléknyi opportunizmusból”. Társasági életre vágyott, tartozni akart valahová. S ezáltal megtanulta, hogyan kell lavírozni két világ között: evangélikus himnuszokat énekelt a templomban, és úgy tett, mintha Vlagyimir Iljics Lenint dicsőítené az iskolában.

– Voltak olyanok, akiket kimondottan irigyeltem, mert képesek voltak hinni ebben. Nem kérdeztek, nem kételkedtek, csak betartották a szabályokat – ismerte el Merkel.15

Mikor már a kisujjában volt a munkásosztály elkerülhetetlen győzelmével kecsegtető marxista–leninista elmélet, titokban akkor is követte a Németország tiltott felén zajló politikai fejleményeket.

– 1969-ben a tranzisztoros rádiómmal kilopództam a lányvécébe, és a nyugatnémet elnökválasztás előtti vitaműsorokat hallgattam. Egészen magával ragadott a háromfordulós szavazás izgalma!

Apjának köszönhetően Angela még ebben az évben hozzájutott a szovjet atomfizikus, Andrej Szaharov tanulmányának egyik ritka példányához, amelyben a szerző Moszkva veszélyes és költséges fegyverkezési hajszáját támadta. Mikor Merkelt rajtacsípték a tiltott irodalom olvasásán, Kasner lelkipásztort azonnal kihallgatásra rendelte a Stasi. Kasner nem volt hajlandó megnevezni a forrását, de az eset számára is rámutatott, hogy még az állammal „barátságos viszonyt” fenntartó lelkészek sem élveznek védettséget a megfélemlítő hatósággal szemben.

Ulrich Schöneich és mások úgy vélték, Angela apja, akit sokan vörös Kasnernek – roter Kasnernek – hívtak, túlságosan is alkalmazkodik a rendszerhez. Még az evangélium hirdetése közben sem tiltakozott kellő hevességgel az ellen, hogy az állam beleszól az egyház ügyeibe, és utasításokat ad.

– Volt idő, mikor az Angela édesapjához hasonló emberek úgy gondolták, a kommunisták és a keresztények célja közös – mondta nekem Lothar de Maizière, a keletnémet evangélikus egyház aktív tagja. – Mindkettő hisz a jóakaratú emberekben. – És persze keresték a közös nevezőt. – A mi egyházunk nem akar a szocializmus ellen fordulni. De szocializmust támogató egyház sem akarunk lenni. Keresztények akarunk lenni ebben a rendszerben, békésen egymás mellett élve az állammal – magyarázta De Maizière –, ezt a megfogalmazást Angela Merkel édesapja találta ki.

Évtizedekkel a fal leomlása után is akadnak olyanok, akiknek friss – és keserű – emlékeik maradtak Horst Kasnerről. Egyikük Reiner Eppelmann lelkész. A nyolcvanas években szókimondó máskéntgondolkodó volt az NDK-ban, s emiatt a Stasi háromszor is merényletet kísérelt meg ellene, sikertelenül. Kasnerrel teológiai tanulmányainak befejezése felé, a templini szemináriumban ismerkedett meg.

– Megdöbbentett Kasner hozzáállása – emlékezett vissza Berlinben, 2017 őszén, hosszú interjúnk közben. Horstnak kellett átvezetnie az új lelkészeket teológiai képzésük utolsó fázisain, csakhogy Eppelmann szerint Kasner meg volt győződve róla, hogy a szocializmust építő Németországban „megszűnt a kizsákmányolás”, és egyértelműen jobb hely, mint a kapitalista Németország.

– Ezt időről időre megerősítette a lelkészeknek. Pökhendien és kritikus hangon beszélt az evangélikus egyházról, pedig az igazán mindent megtett, amit tehetett az erős nyomás alatt. – Kasner azt is megosztotta Eppelmann-nal, hogy szerinte már nem sokáig működnek lelkészek az NDK-ban.

– Ezt hallgassa csak meg – folytatta Eppelmann –, ott ül tizenöt fiatalember ebben a lelkészképzőben, csak arra vár, hogy elfoglalhassa a helyét az egyik evangélikus egyházközségben, valahol Kelet-Németországban. Mire Kasner egyszer csak azt mondja nekünk: „Nem lehettek pásztorok valamelyik parókián, mert itt, Keleten tovább fog csökkenni a lelkészek száma. Az egyház nem tud már eltartani ennyi lelkészt. »Normális«, nyolcórás állást kell találnotok a hétköznapokra, és szombat-vasárnap jöhet a lelkészi hivatás.” El lehet képzelni, mennyire demoralizált ez bennünket.

Ahogy Kasner keverte a politikai és a vallásos ideológiát, az teljesen feldúlta Eppelmannt – ráadásul néha álszentnek találta tanára viselkedését.

– Szerintem borzalmasan kapcsolta össze a hitet és a politikát. És a tetejébe nem akarta észrevenni, mennyit szenvednek a vallásos szülők és gyerekek az NDK-ban… Nem volt hajlandó belátni, hogy azért büntetik őket, mert keresztények! Kasner azt képzelte, hogy mindenkinek, még a lelkészeknek is „fejlett szocialistává” kell válni.

Amikor Kasnert arra kényszerítették, hogy elfogadja, mi több, népszerűsítse a Stasiország tervét a lelkészi hivatás megszüntetésére, az ember eltűnődik, vajon Kasner megbánta-e, hogy a Keletre költözés mellett döntött. Ettől függetlenül Angela édesapja abba a reménybe kapaszkodott, hogy szocialista eszményének valamelyik változata talán fennmarad – hiába gyűlt föl számos bizonyíték az ellenkezőjére.

Merkel soha nem bírálta nyilvánosan apja politikai nézeteit.

– Apám úgy akarta átformálni az egyházat, hogy kielégítse a Keleten élők igényeit – mondta, és a latin-amerikai felszabadítási teológia nézeteihez hasonlította az apjáéit. A nyilvánosságban tanúsított lojalitása persze nem jelenti azt, hogy négyszemközt egyetértett vele. Eszébe jutott egy korai vitájuk:

– Arról szólt, mennyi vagyont lehet köztulajdonba venni úgy, hogy azért még elegendő maradjon az egyéni felelősséghez.

Évekkel később a lelkipásztor apa kijelentette, hogy már egészen hamar elveszítette a lányát, s keserűen hozzátette: „Úgyis mindig a saját feje után megy.”

1968 újabb súlyos csapást mért Kasner idealizált szocializmusképére – és a 14 éves Angelára is nagy hatást tett. Ez volt a prágai tavasz esztendeje, a politikai liberalizálás és a tömegtüntetések időszaka a Csehszlovák Szocialista Köztársaságban. A beígért enyhítések között ott volt a sajtó-, a szólás- és az utazási szabadság korlátozásának csökkentése, mindez 1968. január 1-jétől augusztusig.

– Jól emlékszem a derűlátás és az új kezdet szellemére – emlékezett Merkel évekkel később.16 – Nyaralni voltunk Csehszlovákiában a hegyekben. Mindenki izgatott volt. Aztán a szüleim átmentek két napra Prágába, hogy megnézzék, mi zajlik a Vencel téren – vagyis a kormányellenes tüntetések helyszínén. Nagyon jókedvűen tértek vissza, bíztak benne, hogy a szocialista táborban megváltoznak a dolgok, végre nyitottabbá válhat minden… és hogy ami Csehszlovákiában történik, az megtörténhet az NDK-ban is. Úgy emlékszem, a szocializmus megreformálhatóságát illetően szkeptikus voltam.

Augusztus 21-re Merkel visszajött a nyaralásból, és a nagymamáját látogatta meg Kelet-Berlinben.

– Most is látom magam, ahogy reggel a konyhában állok, amikor bemondja a rádió. Hogy szovjet csapatok vonultak be Prágába.

A baráti szocialista országok – Lengyelország, Bulgária, Magyarország, és ami a fiatal Angelának a leginkább fájt, az NDK – ötszázezer katonája beözönlött a cseh határon, és eltiporta a prágai tavaszt.

– Súlyos megrázkódtatás volt. Szégyelltem magam és nagyon szomorú voltam – emlékezett Merkel.

2014-ben, amikor az orosz tankok eltaposták az ukrán reformmozgalmat, Angela Merkel gyorsabban és erőteljesebben reagált a többi állam- és kormányfőnél – az eset brutalitása nyilván előhozta az emléket, ahogy a nagymama konyhájában állt azon a régi, 1968-as nyáron, és hallgatta a Prágából érkező híreket.

Miután a szovjetek leverték az „emberarcú szocializmus” liberális csehszlovák kísérletét – így hívták a prágai tavaszt a vezetői, elsősorban is Alexander Dubček, aki Csehszlovákia Kommunista Pártja Központi Bizottságát vezette –, Kasner lelkipásztor nehezebben tudta áltatni magát a keletnémet rezsim valós természetét illetően. Ennek ellenére soha nem mondott le teljesen az „emberséges” szocializmus álmáról, és soha nem békült meg teljesen a kapitalizmussal. Jóval a német újraegyesítés után – amikor a lánya már üstökösként suhant a kapitalista állam egén – ekként morgolódott: a kapitalistáknak „kizárólag a pénz számít; a gyárosoknak, hogy lefölözzék a hasznot, a fogyasztóknak, hogy vásárolhassanak, ráadásul többet, mint amennyire szükségük van. Belénk verik a piacgazdaságot, amit még megkérdőjeleznünk sem szabad. Mindent »piacosítanak«, magát a természetet is”.

***

Miután befejezte az utolsó évet a templini gimnáziumban, és dicséretet kapott matematikából, fizikából és oroszból, Angelát majdnem kizárták az érettségiből. Nem más, mint egy diákcsíny miatt került bajba.17 A marxizmus–leninizmus világméretű győzelmét bemutató kis jelenet színpadra állításával kellett kimutatnia az eszme iránti szeretetét. Merkel és néhány osztálytársa úgy döntött, nem csupán a kommunista Vietkonggal lesznek szolidárisak (ami helyes választásnak számított, hiszen Amerika délkelet-ázsiai ellenségéről volt szó), hanem Mozambik népével is, akik a portugál gyarmatosítóik ellen vívtak háborút. Az utóbbi elköteleződés már problematikusabbnak bizonyult, mivel ez a harc nem volt egyértelműen szovjetbarát. De a legnagyobb baj az volt, hogy a jelenet végén a színjátszók harsány lelkesedéssel elénekelték az Internacionálét, a kommunista mozgalom hivatalos himnuszát – angolul! „Az imperialisták nyelvén.” Ezekért a túlkapásokért a párt vissza akarta tartani a gimnázium – sőt az egész környék – legkiválóbb diákjának érettségi bizonyítványát; egy olyan diákét, akit előzőleg már fölvettek a híres Lipcsei Egyetemre (1953 után: Karl Marx Egyetem).

Angela apja kétségbeesett a lánya ritkaságszámba menő lázadásának következményeitől, és a püspökéhez fordult, aki azt kérte az államtól, legyen elnéző a tehetséges diákkal és osztálytársaival. Kasner lányának megkegyelmeztek, viszont újabb leckét kapott annak az államnak a brutalitásából, amely képes lett volna elvágni valószínűleg fényes jövőjétől egy ártatlan tréfa miatt.

1973 őszén erre a hatalmas pályaudvarra érkezett a 19 éves Angela Merkel – egy Lenin-plakát üdvözölte –, hogy megkezdje tanulmányait a híres Lipcsei Egyetem fizika szakán. Életében először önállósította magát, és politikai szempontból óvatos, viszont erősen motivált, kiváló diáknak bizonyult.

2 Lipcsében – önállóan

„Demokratikusnak kell látszania, de mindent kézben kell tartanunk.”

Walter Ulbricht (1893–1973),
1950-től 1971-ig a Német Szocialista Egységpárt első titkára

1973 ősze, amikor a 19 éves Angela Kasner elhagyta a családi otthont, és a Lipcsei Egyetemre ment, nyomasztó időszak volt az NDK történetében. Azok a kommunisták, akik túlságosan is kiálltak a prágai tavasz mellett, börtönben maradtak, vagy kizárták őket a pártból. Jóllehet Richard Nixon amerikai elnök drámai kínai útja az előző évben már lezajlott, a Kremlben a párt elaggott első titkára, Leonyid Brezsnyev mégsem mozdította a kisujját sem, hogy a keletnémet Walter Ulbrichtot eltérítse a keményvonalas sztálinizmustól. A lakosság egyre mélyebbre süppedt az ez van, ezt kell szeretni állapot mogorva elfogadásába.

Miután túlesett kisebb afférján a mindent látó állammal, Merkel a természettudomány biztonságosabb területére lépett.

– A fizikát választottam, mert meg akartam érteni Einstein relativitáselméletét, és azért, mert még a Német Demokratikus Köztársaság sem volt képes felfüggeszteni az elemi aritmetika és a természet törvényeit – mesélte később.1

– Mi értelme lett volna a bölcsészkarra menni, ha még Heinrich Böll Nobel-díja sem változtatott a helyzeten? – Ahhoz is engedély kellett, hogy valaki elolvashassa Bölltől az Egy bohóc nézeteit, külföldi könyvekhez és újságokhoz pedig nem lehetett hozzájutni.

Merkel célja a fizikai doktorátus volt. Nemcsak azért választotta a Lipcsei Egyetemet, mert rangja szerint a német tudomány szentélyének számított, hanem mert 270 kilométer választotta el Templintől. Ideje volt, hogy önállósítsa magát.

– El akartam kerülni onnan, el abból a kisvárosból – tisztázta Merkel.2 Az sem vitás, hogy már nagyon szeretett volna távolabb kerülni az apjától, akinek sehogy sem tudott a kedvére tenni, valamint a férjéhez mindenben hűséges anyjától.

A Templin–Lipcse vonatról Merkel a magas, boltíves mennyezetű lipcsei Főpályaudvaron szállt le, Európa egyik leghatalmasabb pályaudvarán, a vasúti közlekedés aranykorát idéző helyen. A kommunizmus hőseinek – Marx, Lenin, Ulbricht – óriásportréi köszöntötték a 19 éves lányt. De még a propaganda sem tudta beárnyékolni a város nagyszerűségét. Lipcse gazdag történelemmel dicsekedhetett, és nyomokban még akkor is őrzött valamit nagyvilági jellegéből. Itt élt vagy tanult Bach, Schiller, Goethe, Max Beckmann. Ráadásul az évenként megrendezett Nemzetközi Vásár meg a legendás egyetem a csatlós országok átlagánál sokkal elevenebbé tette Lipcsét.

Merkel fölpattant a Karl-Marx-Platzra tartó villamosra (a tér mostanra visszakapta régi nevét: Augustusplatz), hogy az egyetem tanulmányi osztályának kietlen betonépületében fölvegye az óráit. Minden valószínűség szerint beleborzongott, amikor először ment végig a főépület rideg folyosóin, hogy beüljön egy amfiteátrumszerű előadóterembe vagy egy szemináriumi szobába – ezek alig változtak valamit Nietzsche, Wagner vagy a Nobel-díjas fizikusok, Werner Heisenberg és Gustav Hertz óta.

A hetven elsőéves lipcsei fizikushallgató között csak hét nő akadt.

– Ő volt az első nő a tanítványaim közt – idézte fel termodinamika-professzora, Reinhold Haberlandt. Magas, tekintélyt parancsoló, nyolcvanas éveiben járó férfi, négy évtized múltán is tisztán emlékszik a tanítványára, aki ezek szerint hiába igyekezett belesimulni a környezetébe.

– Angela keveset szólt, de amikor beszélt, nagyon precízen fogalmazott. Nyolcvan diákom ült az előadóteremben, de Angela csak akkor szólalt meg, ha kérdeztem – mondta Haberlandt. Merkel feltűnően éles eszű volt.

– Ha megszólalt az órán – emlékezett vissza évfolyamtársa, Frank Mieszkalski –, mintha ő is meg a tanár is más nyelvet használt volna, amit mi nem is értettünk. Szerintem Angelának több agysejt jutott, mint egy átlagembernek.

A hatalmas egyetem pinceklubjában Mieszkalski az egyik este fölkérte Angela Merkelt táncolni. Ezt mesélte az esetről:

– Látszott, hogy örül, egészen addig, míg előhozakodtam valódi szándékommal. Segítségre volt szükségem a vizsgára készülésben számítástechnikából, illetve ami akkor az elődje volt. Csak az első órára mentem be, azután dobtam az egész félévet. Angela csalódottnak tűnt, igaz, csak egy pillanatig. Gyorsan túltette magát rajta, leültünk, én meg jegyzeteltem, amíg összefoglalta a szemesztert. Elképesztő memóriája volt. És micsoda rend van a fejében! Mindent tudott.

Mieszkalski átment a vizsgán. Maga Angela egyetlen rossz jegyet szedett össze tanulmányai során, mégpedig az általánosan kötelező marxizmus–leninizmusból. A bukásnál egy fokkal jobb jeggyel csúszott át, elégségest (genügend) kapott.

A kommunista hatalom még a természettudományos képzésben is tudott akadályokat emelni.

– Angol nyelvű szakirodalmat nem volt szabad olvasnunk, aki mégis megtette, veszélybe sodorta magát – emlékezett Haberlandt professzor. – Minden angol anyagot le kellett fordítani oroszra, csak azután olvashattuk el, mintha az angolul olvasott szövegtől vírusfertőzést kaphattunk volna. Micsoda fölösleges szellemi erőpocsékolás! – és a fejét ingatta. Amikor diákja nagy váltásáról kérdeztem (a tudományról a politikára), így felelt: – Jó tudós vált volna belőle. De olyanból van bőven. Jó politikusból meg sokkal kevesebb.

Merkel diplomamunkájának témavezetője, Ralf Der, a neuroinformatika és robotika professzora így emlékezett később híressé vált növendékéről szerzett első benyomásaira:

– Fiatal volt, nyitott, élénk, rövidre vágatta a haját. Azonnal megkedveltem.

Tanár és tanítványa hamar összebarátkozott, és 1980-ban közösen írtak tanulmányt „A térbeli viszonyok hatása a kémiai reakciók sebességére sűrű rendszerekben” címmel. De annak a tulajdonságnak, amelyik a leginkább tetszett Dernek Merkelben, nem volt közvetlen köze a tudományos teljesítményhez.

– Látszott, hogy intenzív belső életet él, ami mindannyiunkra mély benyomást tett. Emlékszem, egyszer megkérdeztem tőle – idézte föl Mieszkalski –, hogyan tudja összeegyeztetni keresztény hitét (mindenki tudta persze, hogy az apja lelkész) a tudománnyal. Angela azt mondta: „Isten számomra azt jelenti, hogy etikusan élek.” És hogy a célja egyesíteni a keresztény etikát a tudománnyal.

Az egyház és az állam, illetve a független gondolkodás és a marxista–leninista dogma közötti lavírozás szellemi és érzelmi ügyességet követelt. Merkel ekkorra már agyafúrt túlélőnek számított, jól kezelte, hogy egyszerre volt hithű evangélikus és tagja a párt ifjúsági szervezetének. Nem óhajtotta kockára tenni a jövőjét azzal, hogy határozottan kiáll bármelyik oldal mellett. Elsajátította az alkalmazkodás és kompromisszumkötés fortélyait – és megtanulta, mennyire fontos, hogy ne verje nagy dobra, amit gondol.

Környezetében nem volt mindenki ilyen óvatos. Egyik lipcsei barátja és fizikuskollégája, Reinhard Wulfert Merkellel ellentétben nyíltan szembeszállt a keletnémet rezsimmel. 1982-ben, néhány évvel az egyetem elvégzése után Wulfert csatlakozott egy csöndes békemenethez a türingiai Jenában. A tüntetést természetesen egyenruhás és civil Stasi-ügynökök is követték, és nem sokkal később Wulfertet letartóztatták. Csak a nemzetközi tudóstársadalom tiltakozására engedték szabadon, s végül sikerült Nyugatra szöknie. Később, amikor írt Angelának, azt a választ kapta, hogy fejezzék be a levelezést, Merkel ugyanis feltételezte, hogy őt magát is figyelik. Wulfert vakmerő, de fölöttébb kockázatos cselekedetei éppen olyanok voltak, amilyeneket Merkel soha nem engedett meg magának.

1989-ben, a fal leomlása után Merkel megkereste régi ismerősét. Ezúttal azonban az NSZK-ban élő Wulfert volt az, aki nem kért a barátság folytatásából.