Arthur Conan Doyle

Az elveszett világ

Fordította: Sárossy Bella

Az elektronikus könyv kiadója:
Hermész Média Kft. - ekonyvespolc.hu, 2015

ISBN: 978-615-5549-47-2

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

Ezen elektronikus könyv a vásárló saját példányát képezi.
A vásárló jogosult az elektronikus könyvet letölteni és saját számítógépén vagy egyéb saját számítástechnikai eszközén elhelyezni és saját felhasználásra megjeleníteni. E célú joggyakorlása nem irányulhat sem közvetlen, sem közvetett módon anyagi haszonszerzésre, és nem jogosult az elektronikus könyvet mások számára elektronikus vagy nyomtatott formában megosztani, közzétenni.
A könyv megvásárlásával segíti az elektronikusan hozzá nem férhető könyvek publikálását.

ELSŐ RÉSZ

1.

Végre egyedül maradtunk, Gladys és én. Életem sorsdöntő órája elérkezett. Most fogom megtudni, meg kell tudnom: mi vár reám? A szívem hevesen dobogott, de szó nem jött ki a számra. Különben sem vagyok valami kitűnő szónok. Most azonban, amikor pedig a legnagyobb szükségem lett volna rá, teljesen cserbenhagyott az ékesszólás művészete.

A csendet Gladys törte meg.

– Ned – mondotta–, ugye, maga most kérni akar tőlem valamit.

– Honnan tudja? – kérdeztem, ámultam.

– Ezt mi, nők, mindig kitaláljuk – felelte Gladys.

Egy pillanatra elhallgatott, azután ismét megszólalt.

– Ne kérjen tőlem semmit, Ned. Kérésével csak megzavarná a barátságunkat.

– Ha szólok, Gladys, higgye el, csak a természet parancsának engedelmeskedem.

– És mit parancsol önnek a természet?

– Hogy megmondjam… Hogy megmondjam: szeretem, és megkérem, legyen az én kicsi feleségem.

– Én azonban nem szeretem önt, Ned.

– Nem szeret?

– Nem.

– Olyan csúf vagyok?

– Sőt! Kedves. És csinos.

– A jellemem ellen van kifogása?

– Ön gentleman.

– Akkor hát?…

– Mást szeretek, Ned.

– Gladys! Nem lehet nálam hívebb barátja senki! Gondolja csak el, kérem: mi minden lettem magáért! Antialkoholista. Vegetáriánus. Aviatikus. Teozófus. Ha ez kevés, megpróbálom, hogy…

– Ne fáradjon, Ned. Már az is baj, hogy ennyi minden lett. Én azt akarom, hogy az uram ne hozzám alkalmazkodjék, hanem én alkalmazkodjam hozzá. Az uram erős, tapasztalt férfi legyen, aki még hírből se tudja, hogy mi a félelem. Ismerje nevét és csodálja az egész világ. És engem… irigyeljenek, mert a felesége vagyok.

Felállt, őzike tekintetét rám emelte, s búcsúra nyújtotta a kezét:

– Én csak híres emberhez megyek feleségül, Ned.

– Híres ember leszek, Gladys… Mondja, feleljen a kérdésemre, kérem: ha híres ember leszek, a feleségem lesz?

Gladys lesütötte a szemét.

– Előbb kapja csak nevét szárnyra a hír! Azután… De ne beszéljünk a távoli jövőről, Ned! Már fél hat. És hatra magának a szerkesztőségben kell lennie…

Elbúcsúztam, és elhatároztam; hogy Malone Ned nevét megismertetem az egész világgal.

2.

– Malone, maga ügyes fiú. A bányarobbanás kitűnően sikerült, a southwarki tűz is csinos volt. Ami pedig a readingi rablógyilkosságot illeti: azt a legteljesebb mértékben helyeseltem.

Mondanom sem kell, hogy nem vagyok sem gyújtogató, sem rablógyilkos. Riporter vagyok. A Hírlap riportere. És Ardle szerkesztő úr, a Vörös Ardle, a riportjaimat dicsérte.

– Ezek után szívesen bíznék magára valami nagyobb és érdekesebb feladatot is, Malone…

– Én is éppen arra akartam megkérni, szerkesztő úr! Küldjön ki valamilyen izgalmas, kalandos, rejtélyes eset felderítésére…

– Szabadulni akar az életétől?

– Ellenkezőleg. Meg akarom szerezni magamnak a boldogságot…

– Volna egy ilyen esetem…

– Bízza, kérem, rám…

– Nem bánom… Challenger professzor rejtélyéről van szó. Ismeri Challenger professzort?

– Aki a Déli Újság munkatársának betörte a fejét?

– Azt.

– Egy óra múlva ismerni fogom.

– Nono!

– Csak bízza rám, Mr. Ardle. Az én fejemet nem fogja betörni. Csak azt az egyet mondja még meg, miről nevezetes ez a Mr. Challenger?

– Arról nevezetes, hogy tudományos expedíciót vezetett Dél-Amerikába, és ott állítólag repülő sárkányokkal, majomemberekkel, négy méter magas, kenguru alakú szörnyekkel csatázott, özönvíz előtti lényekkel… Amit persze nem akar neki elhinni senki sem.

– Majd kiderítjük, szent-e, vagy őrült.

– Sok szerencsét, Malone!

– Köszönöm szépen, Mr. Ardle!

A lexikonban ez állott Challengerről:

„Született 1863-ban. Főiskolai tanulmányait az edinburghi egyetemen végezte. 1892-ben őr lett a British Museumban. 1893-ban az embertani osztály élére állították. Megnyerte az állattani aranyérmet. Tagja a… itt kétszáztizenkilenc tudományos egyesület címe következett. Részt vett abban a tudományos vitában, amely Weissmannról s Darwinról folyt, s állásfoglalása Európa-szerte nagy feltűnést keltett."

– Tehát ez a vesszőparipája! – gondoltam magamban. S már meg is született agyamban a terv, hogyan férkőzzem hozzá.

A következő levelet intéztem címére:

Uram!

Bár nem vagyok szakember az embertan tudományában, sőt inkább járatlan vagyok, mint szakképzett, mégis sokat foglalkoztat a Darwin-Weissmann-probléma. Boldog lennék, ha erről Önnel beszélgetést folytathatnék.

Azután egy természettudományos évkönyvet vettem elő, s megkerestem a címét. Benne volt:

London W. Kensington. Enmore park.

A levelet sürgős és ajánlott jelzéssel küldtem a postahivatalba. És vártam.

3.

Két nap múlva megérkezett a válasz.

„Ugyanazzal a rokonszenves őszinteséggel, amellyel Ön bizonyítványt állított ki az embertanban való járatlanságáról – írta Mr. Challenger –, vallom be, hogy undorodom a felületes újságíróktól. Minthogy Ön nem is akarja a hozzáértő szerepét játszani, azt hiszem, hogy nem tartozik a skriblereknek abba a fajtájába, amelyet fentebb megjelöltem. Tehát nem bánom, eljöhet hozzám. És majd beszélgetünk. Levelem borítékjának előmutatása ellenében szolgám majd bevezeti Önt…"

Fél óra hosszat csöngettem a kapun. Félig süket, bizonytalan korú férfi fogadott. Eleinte nem akart beengedni, de a tanár írásának láttán megenyhült. Beléptem. A szolga előrement, hogy bejelentsen. Mialatt várakoztam, a hall egyik mellékajtaja kinyílt, s egy sovány asszony jelent meg a küszöbön.

– Ismeri a férjemet? – kérdezte.

– Még nem volt szerencsém.

– Akkor talán hasznát veheti egy jó tanácsomnak.

– Előre is köszönöm, asszonyom!

– Ne vitatkozzék vele.

– Nem vitatkozom vele.

– És ha dühös lesz, menjen gyorsan ki a szobából.

– Kimegyek.

– S ha nem lehet…

– Ah!

– …csöngessen. Én rögtön feljövök. Dél-Amerikáról akar beszélni vele?

– Igen, asszonyom.

– Ez a legveszedelmesebb. De talán sikerül. Sok szerencsét!

Ezzel Mrs. Challenger eltűnt.

Egy perc múlva megjelent a süket inas, és intett, hogy kövessem.

Kék szemű, torzonborz üstökű, nagy szakállú óriás volt Challenger professzor. Külsejéből erő, energia, lendület áradt, de volt benne valami erőszakos, heves, türelmetlen fanatizmus s nem kevés kesernyésség.

– Ön egész úton idáig azon gondolkozott – mondta –, hogyan terelje majd óvatosan a beszélgetést a Weissmann kontra Darwin-perről, amelyről levelében említést tett, dél-amerikai expedíciómra, amelyre tulajdonképpen kíváncsi, és amelyről cikket akar írni a lapjába. Én megkímélem önt a fejtörés fáradságától, és elmondom, amit tudni akar. De egyetlen szóval se szakítson félbe, és óvakodjék attól, hogy ellentmondjon. Akkor nem fog a Déli Újság munkatársának sorsára jutni!

Saját érdekemben megígértem, hogy nem szólok közbe, Challenger pedig belefogott elbeszélésébe.

4.

– Dél-Amerikában két esztendővel ezelőtt jártam. Az Amazonas folyó középső folyásának állatvilágát tanulmányoztam, anyagot gyűjtöttem egy készülő nagy munkámhoz, s vizsgálódásaim befejeztével hazafelé vettem az utamat. Egy alkonyaton ismerős cucama indiánok falvához értem, ahol már nagyon vártak. Odamenet ugyanis szintén megpihentem a faluban, és néhány indiánt kigyógyítottam különféle nyavalyájából, s most, amikor visszaérkeztem, az indiánok jelekkel azt adták tudtomra, hogy valakinek ismét sürgős szüksége van orvosi kezelésre. A főnök egy kunyhóba vezetett. A kunyhóban, nagy ámulatomra, nem indián beteget találtam, hanem fehér embert, akinek nem csak a bőre volt fehér, de fehér volt a haja is. Az albínó azonban már nem adott munkát nekem, mert még mielőtt a faluba érkeztem volna, elköltözött az élők világából. A bennszülöttek sem ismerték. Jeleikkel azt adták tudtomra, hogy az idegen egyedül jött falujukba, s csaknem haldoklott már akkor is, amikor odaérkezett. Az albínó fekvőhelye mellett hátizsákja hevert a földön, s a hátizsák tartalmából kitűnt, hogy szegény: festő volt és költő, és kiderült a neve és a címe is. Maple White: ez volt a neve, és Michiganben lakott a Lake Avenue-n. Maple White megörökítette az Amazonas vidékének néhány táját, s írt egy csomó verset. Ezeken kívül a következő holmikat találtam a cókmókja között: egy festékesdobozt tele színes krétákkal, néhány kefét, egy hajlított csontot, azt, amely ott fekszik az íróasztalomon, egy olcsó revolvert, s néhány térképet. Már-már elfordultam a halottól, amikor észrevettem, hogy rongyos kabátja valamitől eláll a mellén. A vázlatkönyvét tartogatta a kabátja alatt Maple White, ezt itt, ni. Rongyos, piszkos egy könyvecske, de nincs a könyvtáramban egyetlen olyan kötet sem, amelynek lapjait nagyobb áhítattal forgatnám, mint ezt a vázlatkönyvet. Tekintsen bele!

Nagy várakozással ütöttem fel a könyvet. White mester eleinte indián leányokat és asszonyokat választott modelljéül, s csak amikor rájuk unt, kezdett el állatokat rajzolni. Csúf, malac formájú állatokat, és majdnem csőrös állkapcsú, undorító hüllőket.

– Ugye, ezek krokodilusok? – kérdeztem.

– Aligátorok! Krokodilus aligha akad Dél-Amerikában – felelt Challenger. – De lapozzon csak tovább! A következő oldalon ugyanis soha nem látott állatok szörnyű körvonalai meredtek felém, rettentő rémeké, amilyenek csak ópiumszívók álmaiban bukkanhatnak fel. Az egyiknek madárfeje volt, de puffadt hasa s pikkelyes farka. Púpos hátát szarutaréj éktelenítette el.

– Hát ehhez mit szól? – kérdezte kezét dörzsölve Challenger.

– Meseszerű…

– És mit gondol: mi bírhatta rá a festőt arra, hogy ezeket a szörnyeket lerajzolja?

– Talán a whisky!

– Más magyarázat nem jut az eszébe?

– Milyen magyarázat képzelhető még?

– A legegyszerűbb.

– ?

– Az, hogy Maple White találkozott ezekkel az állatokkal!

– Szemtől szembe? A valóságban?

– Szemtől szembe! A valóságban!

Hangosan felnevetettem volna, ha eszembe nem jut a Déli Újság riporterének feje, amelyet Mr. Challenger bevert, és ha eszembe nem jut Challengerasszony intése, így csak ezt feleltem:

– Tanár úr, ön tréfál. Ön tudós. Ön nem gondolhatja komolyan, amit mond. Challenger arca vérvörösre vált. Riadt szemem már a csengőt kereste. De nem történt semmi. Challenger uralkodott magán, nagyot nyelt, és a kifogástalan udvariasság hangján így szólt:

– Mélyen tisztelt uram! Ön egy ostoba lajhár. Azzal hátat fordított. Már azt hittem, faképnél hagy, de nem azt tette. A könyvtárához lépett, és abból egy könyvet vett elő.

– Ide nézzen! – mondotta.

A könyvet Lancaster Ray, a híres természettudós írta. A címe ez volt: Az őskor állatvilága. A jurakorszak.

A könyv egy színes nyomatú képnél nyílt fel. A kép őskori állatok rekonstruált alakjait ábrázolta. A híres tudós rekonstruált őskori állatai meglepő hasonlatosságot mutattak azokkal, amelyeket Maple White rajzolt le, Challenger szerint: közvetlen megfigyelés után.

– Ez mindenesetre nagyon különös – mondottam.

– De azért még mindig nem ismeri el az igazamat?

– Lehet, hogy talán az amerikai is látott egy ehhez hasonló képet, és arról vetette papírra ezt a szörnyet.

– Tegyük fel, hogy így volt – hagyta helyben türelmesen a tanár. – Kérem, most nézze meg figyelmesen ezt a csontot.

Ezzel átnyújtotta azt a hat hüvelyk hosszú csontot, amelyet a festő hagyatékában talált.

– Nézze meg, és mondja: mit gondol, milyen állaté volt?

– Talán valami vad óriásé. Indián óriásé. Challenger egy kis csészéből babszem nagyságú csontocskát vett elő, és a hat hüvelyk hosszú csont mellé tette le.

– Látja! Ez a babszem nagyságú csont ugyanaz a csont az emberi csontrendszerben, mint az állatéban, ama bizonyos állatéban, amelyet Maple White képe ábrázol; az, amelyet ön a kezében tart, s amely különben íróasztalomat díszíti. Az egyik hat hüvelyk. A másik babszemnyi. A két lény méretét ez a két adat pontosan megadja.

– Talán valami elefánté volt…

– Dél-Amerikában elefántokat keres? Ember! Nem szégyelli magát?

– Vagy…

– Elég volt a találgatásból! Figyeljen! Én nem intéztem el olyan könnyen a dolgot, mint ön. És amikor a csontot s White képeit megláttam, elhatároztam, hogy nem térek vissza addig, amíg a rejtélynek a végére nem jártam. Felvilágosításokért elsősorban az indiánusokhoz fordultam, és arról győződtem meg, hogy az indiánusok legendáiban egy rejtélyes világ sejtelme él, és szörnyeké, amelyeket az őserdők uralnak. Bizonyára hallott már Curupuriról.

– Soha.

– Curupuri az indán legendákban az erdő szelleme. Rettenetes, rosszakaratú, félelmetes. A külsejét leríni senki sem tudja. De minden törzs egyetért abban, hogy merre kell őt keresni. Arra, abban az irányban, ahonnan a michigani albínó jött. Kétségtelennek látszott, hogy valami szörnyű rejlik arrafelé, s én elhatároztam, hogy felderítem, mi!

– S hogyan fogott hozzá? – kérdeztem, s ekkor már nagyon foglalkoztatta képzeletemet Challenger kalandja.

– Úgy, hogy kéréssel, rábeszéléssel, ígéretekkel, fenyegetéssel rávettem néhány bennszülöttet arra, hogy elvezessen Curupuri birodalmába, arra a vidékre, ahol még sohasem járt kutató, s szerencsétlen elődöm előtt talán ember sem járt. Kérem, nézze csak meg ezt a lemezt!

Szürke, elmosódott fényképlemezt tartott elém, amelyen igen homályosan ugyan, de felismerhető volt az a trópusi tájkép, amely a leggyakrabban fordult elő Maple White vázlatai között, a háttérben félelmetes, meredek sziklafallal, jobboldalt egy óriás pálmával ékes, piramis alakú sziklával.

– A lemez nincs kifogástalan állapotban – mondta magyarázatképpen Challenger. – Felfedezőutamról hazajövet ugyanis csónakom felborult a folyón, számos szerzeményem az Amazonasba veszett, és kidolgozatlan lemezeim, bár sikerült azokat megmentenem, jórészt tönkrementek. De azért ezen, itt ni, kivehet néhány vonalat, amelyek Maple White rajzait igazolják.

– Valóban – feleltem –, bár a kép homályos, a rajz s a lemez hasonlósága szembetűnő.

– Elhiszi tehát, hogy Maple White legalábbis járt azon a tájon, amelyről a rajzait készítette, s a fantasztikusan meredek sziklafal, a különös, óriási fák stb. nem képzeletének a teremtményei?

– Elhiszem.

– Ez is eredmény. Most azonban folytatni fogjuk a vizsgálatot. Nézze meg jól ezt a sziklacsúcsot. Mit lát rajta?

– Egy óriási fát.

– És a fán?

– Valami madárfélét.

A tanár nagyítóüveget nyomott a kezembe.

– Valóban, nem tévedtem. Most már egészen tisztán látom, hogy a fán madár ül. A csőre óriási. Olyan, mint egy pelikán.

– Nem gratulálok a jó szeméhez, uram – mondotta Challenger. – Ami ugyanis a fán gubbaszt, az sem nem madár, sem nem pelikán, hanem egészen más állat.

– Közelről látta?

– Elejtettem!

– Ugyan! De hiszen akkor bizonyítéka is van állításai igazolására!

– Sajnos, nincs. Mert ez a zsákmány is odaveszett a folyóba. Azaz nem egészen. Mert utánakaptam, és a szárnyának egy része a kezemben maradt. Itt van!

– Óriási denevér szárnyához hasonlatos – kockáztattam meg.

– Egyáltalán nem. Ön kissé túlságosan tájékozatlan az állattan elmeiben, uram. Sohasem képzeltem volna, hogy egy szerkesztő még a madárszárny és a denevérszárny között való különbséget sem ismeri. A madárszárny, uram, a mellső végtagoknak, a karnak felel meg. A denevérszárny a kéz három ujja között feszülő finom hártya. Ez azonban, amit ön itt lát, egyik sem a kettő közül. Aminthogy az, ami a fán gubbaszt, sem nem madár, sem nem denevér.

– Akkor hát mi? – kérdeztem, s éreztem, hogy amúgy is kevés tudományomból teljesen kifogytam.

Challenger egy nagy könyvet vett elő, és felnyitotta. A könyvben özönvíz előtti állatok rekonstruált képei sorakoztak egymás mellett. A tudós rámutatott az egyikre.

– Ez az az állat! Ha összehasonlítja a két szárny szerkezetét, azét, melyet a kezében tart, s ezét itt, a képen, erről könnyen meggyőződhet.

– És hogyan hívják ezt az állatot?

– Csak tudományos neve van, mert mielőtt még a ma használatban lévő nyelvek valamelyike is kialakult volna, ez a fajta már kiveszett. A tudományos neve: pterodaktyl, amelyet talán repülő sárkánynak lehetne fordítani. Fogas csőre volt és csupasz teste.

Az előttem fekvő könyv, az elém tárt adatok mind valószínűsítették a tanárnak azt az állítását, hogy őskori szörnyeteggel került szembe azon a vidéken, amelyről a szerencsétlen Maple White fantasztikus vázlatait készítette.

– Nem vagyok tudós – mondottam –, de úgy érzem, uram, hogy az ön feltevései helytállóak, és hogy az, amit most öntől hallok, újságírói pályafutásomnak legnagyobb szenzációja. Ön valóságos Kolumbusz. Felfedezett egy letűnt világot. Visszatalált a rendes időszámítás kezdete előtt való tizenötödik évezredbe. Bocsásson meg, hogy egy pillanatig is kételkedtem önben. Már nem kételkedem. Sőt hiszek!

A tanár lecsukott szemmel, a jóérzés látható jelével hallgatta beszédemet. Amikor semmit sem válaszolt, türelmetlenül kértem:

– Kérem, folytassa nagyszerű kalandja elbeszélését!

– Sajnos, az nemigen bővelkedik új fordulatokban. Utolért az esős évszak, aminek a trópusokon megbénító hatása van. Mozgási szabadságomban erősen korlátoztak az esők, és készleteim is fogytán voltak. Megkíséreltem, hogy a piramis alakú szikla tetejére feljussak, de nem sikerült megtalálnom a felvezető utat. Ellenben megállapítottam, hogy ez a meredek, istentelenül magas sziklafal itt egy fennsík fala, s hogy ez a fennsík megközelíthetetlen. A repülő sárkány is arrafelé szállt, amikor a piramis alakú szikláról elrepült. Azt hiszem, hogy ezen a fennsíkon lehetne megtalálni a rejtély kulcsát. Sajnos, a sziklafalat megmászni teljesen lehetetlen, de még a tövéig is nehéz eljutni, mert szörnyű mocsár veszi körül, tele mérges kígyókkal, undorító varangyokkal, lázat hozó miazmákkal.