A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lesley Pearse: You’ll Never See Me Again

Michael Joseph, Great Britain, 2019

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Lesley Pearse 2019

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-326-2

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1.

Hallsands, Devon, 1917

A tenger felől fújó szél és a szakadó eső zörgette a ház ablakait, dörömbölt az üvegen. Betty megborzongott; világéletében ebben a faluban élt, és látta, micsoda pusztításra képes a tenger, de még sosem érezte ilyen fenyegetőnek.

– Ha valamit is adsz magadra, menj le oda, és mentsd, ami menthető!

Az anyósa éles hangú parancsától Betty majd kiugrott a bőréből. Annyira elmerült a messze odalent a partot ostromló hatalmas hullámok ijesztő látványában, ahogy egészen odáig felcsaptak, ahol a tulajdon háza állt, hogy Agnest nem is hallotta bejönni a szobába. Az anyósa fenyegető hanghordozása még az ablakon át elébe táruló látványnál is jobban nyugtalanította.

– De hiszen már majdnem besötétedett – tiltakozott Betty. – Most túlságosan veszélyes odamenni.

– Szóval vidáman hagynád odaveszni mindenedet a fiam holmijával együtt, hogy aztán rajtam élősködj, miután a házad odalett?

Betty elképzelni sem tudott annál szörnyűbbet, mint hogy tartósan az anyósával kényszerüljön együtt élni. Kőszívű, gonosz lelkű hárpia volt, és Betty most is csak azért tartózkodott a házában, mert a férjét jött meglátogatni. Martin már egy hónapja az anyjánál és a nagyapjánál lakott, azóta, hogy a lábsérülése és a harctéren elszenvedett sokk miatt Franciaországból hazaküldték.

Igazság szerint nem sok értelme volt meglátogatni. Egész álló nap egy székben gubbasztott a tűz mellett, és csak valami hirtelen támadt lárma tudta kizökkenteni a kábulatából. Valahányszor becsapódott az ajtó, a padlóra vetette magát, és rémületében mindenfélét összehordott.

– Dehogyis hagynék mindent vidáman odaveszni, de a soron már mindenki más elhagyta az otthonát, hogy másutt keressen menedéket éjszakára. Azt mondják, a ma esti dagály az egész utcát elmossa, az összes házzal együtt.

– Úgy bizony, de addig még van pár óra. Ne légy már olyan teszetosza, és menj le oda.

Betty aggodalmas pillantást vetett az ablakon túli látványra. Az ég akár az ólom, a tenger is ugyanolyan színű, de a kigördülő óriási hullámok felcsapó hófehér taraja egy vérszomjas kutya fogaira emlékeztette. Egy olyan halászember lánya lévén, aki a tengeren vesztette életét, mindenkinél jobban tudta, milyen kegyetlen tud lenni.

Amikor újra Agnesre nézett, látta, hogy az közben fogott egy adag kenyértésztát, és most dagasztotta az asztalon. Olyan erővel dögönyözte, hogy a bütykei kifehéredtek, és Betty el tudta képzelni, ahogy a hatalmas, durva öklök egyike az arcába sújt, ha nem engedelmeskedik neki.

– Még az sem biztos, hogy a kisúton végig tudok menni – mondta félénken Betty. Épp elég mostoha időjárásban volt már része életében ahhoz, hogy tudja, ha a kaviccsal felszórt ösvény vizes lesz, akkor alattomos. Gyanította, hogy a szél ereje olyan magasra is felkorbácsolhat egy hullámot, hogy őt elragadja, és a tengerbe taszítsa.

– Badarság, ne légy már ilyen szánalmas – vicsorgott rá Agnes. – Mindig is gerinctelen voltál, nem is tudom, mit evett rajtad a fiam.

Betty odalépett a férjéhez, és a vállára tette a kezét, pedig tudta, hogy tőle se segítséget, se támogatást nem várhat; még a felesége jelenléte sem jutott el a tudatáig, nemhogy az anyja komiszkodása. A testi sebei begyógyulhatnak, de úgy látszik, a szellemiek örökre megmaradnak.

Sokan valami fortélynak látták a baját, amellyel megúszhatja, hogy visszaküldjék a frontra. Betty azonban tudta, hogy ami a férjét bántja, az ugyanolyan valóságos, mint a háborgó tenger odakint. Isten tudja csak, miféle borzalmakat állt ki Franciaországban, ahhoz mindenesetre eléggé ördögiek voltak, hogy megfosszák őt az erejétől és az egészségétől – még attól a tudástól is, hogy mit jelent férjnek lenni.

– Miért ilyen utálatos velem folyton? – kérdezte Agnestől Betty. Tudta, hogy borotvaélen táncol, ha ilyesmit kérdez. Az asszonynak ugyanolyan gyorsan eljárt a keze, amilyen gyorsan ő meghunyászkodott. – Soha semmi rosszat nem tettem magának.

Agnes elbiggyesztette a száját.

– Te olyan mézesmázos vagy. Mindenki másnál különbnek hiszed magad, főleg mióta azt az új állást megkaptad.

Betty levette a köpenyét az ajtó melletti fogasról. Igenis szerencséje volt, hogy Kingsbridge-ben megkapta azt a házvezetőnői munkát. Egy huszonkét éves lány, aki valójában csak ahhoz ért, hogy az apjának segít halászni, nemigen számíthat rá, hogy megkap egy ilyen állást. De a meghallgatásán minden ügyességét összeszedve meggyőzte Mrs. Portert, hogy képes rá, az asszony pedig meglepő módon belement, hogy tegyen vele egy próbát. Egy kicsit talán önelégültté tette, hogy összejött neki. De hát kit ne tett volna azzá?

Pedig ha Agnes nem ragaszkodik hozzá, hogy Betty átengedje neki Martin zsoldjának a felét, nem is lett volna szüksége másik állásra; némi pluszpénzt itt, Hallsandsben is kereshetett volna haltisztítással vagy rák- és homárcsapdák készítésével. Így most tizennyolc mérföldet kellett kerülnie Kingsbridge-ig egy kátyúkkal teli sáros földúton. Sötétben indult, és úgy is ért haza. Most meg még azon a néhány fityingen is osztozkodnia kell, amit Martin kapott azért, hogy kiszuperálták.

Betty egyszeriben fütyült rá, hogy mennyire veszélyes lemenni a házukhoz. Annál minden jobb, mint itt lenni ebben a mérgezett légkörben egy ilyen rosszmájú banyával meg annak a férfinek a porhüvelyével, akihez hozzáment.

– Magánál igenis különb vagyok – mondta Betty, miközben felhúzta és rögzítette a kapucniját. – De hát szinte mindenki az. Ha nem jönnék vissza, az a maga lelkén fog száradni.

Nem várta meg a szidalmakat és a durvaságot, amelyről tudta, hogy a feleselését követi majd, hanem sietve kinyitotta az ajtót, és távozott. Időtlen idők óta most először kellett elfojtania a saját merészsége miatt feltörő kuncogását; jólesett visszavágni, még ha később meg fogja is bánni.

Betty úgy saccolta, hogy délután négy felé járhat az idő, mivel már majdnem besötétedett. Már megszokta, hogy sötétben legyen, így aztán a szeme gyorsan hozzászokott, a szél viszont más lapra tartozott. Belekapott a köpenyébe, megpróbálta lerángatni róla a csuklyát, és nekilökdöste őt a házaknak, amelyek mellett elhaladt. De akkor ijedt csak meg igazán, amikor az otthonához levezető keskeny útra ért.

A szél és az eső egyenesen az arcába vágott, de olyan erővel, hogy alig kapott levegőt, az utolsó dagállyal pedig annyi kavics verődött föl az útra, hogy rendkívül kockázatos volt rálépni. Aprókat kellett lépnie, a talpa alatt óvatosan kitapogatni az utat, és imádkozni, hogy ne épp most érkezzen egy nagy hullám.

Végre odaért a maguk kunyhójához. Itt született, ahogy előtte az apja, Bert Grainger is. Meggyászolta csecsemő húgát, aki két hónaposan halt meg, három évvel később pedig az anyja halt bele egy vetélésbe. Betty és az apja ezután nagyon közel kerültek egymáshoz; együtt halásztak, vezették a háztartást, és a lány is segített az apjának megjavítani a hálókat. Összetartó duót alkottak, az apja mégis örült, amikor a tizenhat éves Martin Wellows özvegy édesanyjával együtt a faluba érkezett. A fiú nagyapjánál készültek lakni, és Martin nemsokára összebarátkozott Bert lányával.

Martin megkérte Bertet, hogy tanítsa meg halászni, és eközben egykettőre szinte a fia lett, akit mindig is szeretett volna. Betty emlékezett rá, hogy az az első év milyen nagy boldogságban telt mindhármuk számára. Neki ott volt Martin társasága, az apja kapott egy segítőt meg egy fiúpótlékot, Martin meg sok mindent megtanult Berttől. Rengeteget nevettek, és kedélyesen ugratták egymást, miközben a fogást válogatták, vagy a hálókat javították, Betty pedig megérezte, hogy Martin esténként nem szívesen válik meg tőlük, hogy hazamenjen az anyjához.

Azt nem tudta megmondani, hogy pontosan mikor szeretett bele Martinba, mert a fiú iránti érzései mintha hétről hétre váltak volna egyre erősebbé. Martin megkérdezte Bertet, hogy ha a lány betölti a tizenhatot, elveheti-e feleségül, mire Bert vidáman felnevetett, és azt mondta, hogy ha neki kellene férjet választania a lánya számára, akkor bizony őt választaná. Bettyt azonban az apja óva intette Agnestől, mondván, hogy legyen erős, álljon a sarkára, különben a lelket is kiszorítja belőle.

Miután összeházasodtak, Martin odaköltözött Bettyhez és az apjához, és házasságuk első évében Betty olyan boldog volt, hogy Agnes csípős megjegyzésein, az aljasságán és a rosszindulatán csak nevetett. Aztán beütött a baj, amikor Bert odaveszett a tengeren. Martin felelősnek érezte magát a balesetért. Úgy érezte, ragaszkodnia kellett volna hozzá, hogy amikor a tenger már hegynyi magas hullámokat vetett, az apósa is magára vegye a biztonsági hevedert, mert Bert ugyan rossz időben Martinnal mindig felvetette, ő sokszor nem élt vele. Mivel sötétben sodródott el, még csak nem is látták őt, hogy megpróbálhassák kimenteni, Martin mégis úgy érezte, hogy nem tett meg mindent.

Bert holttestét csak majdnem három hét múlva mosta partra a víz, valamivel távolabb a falutól.

Az egy borzasztó időszak volt, és Betty úgy érezte, hogy Martin szerelme és ereje nélkül talán sosem jutott volna túl rajta. De a fiú azt mondta, hogy folytatniuk kell a közös életüket, felvett a hajójukra egy másik tapasztalt halászt, és ha az idő nem volt túl mostoha, Bettyt is rávette, hogy tartson velük. Ők ketten nagyon szerették a kis kunyhójukat. Nyári estéken odakint üldögéltek egy padon, és a tengert nézve arról beszélgettek, hogy milyen csodálatos lesz, ha majd egy babával lesznek megáldva.

Bert halálának a tragédiáját Agnes arra használta fel, hogy könyörtelenül rámutasson: a fiának asztalosnak kellett volna állnia, ahogy az apja is tette, mert az sokkal biztonságosabb foglalkozás. Mivel azonban Martin nagyapjával, Teddel odafönt lakott a sziklán, a Tern Cottage-ban, nem kellett őt sokat látniuk.

De aztán 1914-ben kitört a háború, és 1915 végére Martin már úgy érezte, a többi falubeli férfival együtt kénytelen bevonulni. Az utolsó dolog, amire Betty emlékezett, a búcsúzáskor mondott szavai voltak: „Erősebben fogok visszatérni, még eltökéltebben, hogy anyát helyrerakjuk, és akkor majd csinálunk magunknak egy babát”.

Valamelyest ironikus volt, hogy ilyen tisztán emlékezett erre az ígéretre. Most pedig, két évvel később, itt van, ni, az életét kockáztatja Martin anyjának a parancsára, Martin meg csak üldögél a tűz mellett, és mit sem tud róla, hogy ő veszélyben van.

A kunyhójuk bejárati ajtaját a tengervíz ostroma kartonlapként hajlította meg, a szél erejétől felcsapódó kavicsok pedig félig széthasították. Ahogy Betty belökte, részeg módjára zuhant be a kőpadlóra. A házat már három-négy hüvelyknyi víz árasztotta el, amely sötéten és nyugodtan terült el, nyirkos szaga az orrába csapott. Betty előző nap, mielőtt eljött, a kandalló melletti két fotelt meg a szőnyeget felvitte az emeletre, remélve, hogy a vihar majd elcsöndesedik. De már akkor megérezte, ahogy az összes szomszédja is, hogy ezúttal nem ússzák meg. A tegnap este tetőző dagály talán nem pusztította el az otthonukat, de egy újabb rendkívül magas tetőzés és egy szörnyű vihar azt jelentené, hogy holnap reggelre odalennének a falak meg az ablakok, a bútorok pedig kisodródnának a tengerre.

Betty már most is hallotta, ahogy a kunyhó falai recsegnek-ropognak a szélben, és tudta, hogy sietnie kell. Felkapta a szoknyáját, és átgázolt a vízen egy polcon hagyott gyertyáért, meggyújtotta, aztán felkapaszkodott a máris roskatag, nyirkos lépcsőn. Az ágya alól előrántott egy útitáskát, és amit csak tudott, belegyömöszölt. Martinnak már az összes holmija odafönt volt a Tern Cottage-ban, és pontosan ez a felismerés ütött szöget a fejébe.

Agnes tudta, hogy Martinnak itt már nincs semmije, akkor meg miért szekálta halálra Bettyt, hogy jöjjön le? Vajon azt remélte, hogy majd elsodorja a víz?

De csak nem lehet valaki ennyire gonosz?

Minél többet gondolkodott rajta, Betty annál inkább azt érezte, hogy Agnes pontosan ezért piszkálta őt fel. Hát miért is ne teljesüljön a vénasszony szíve vágya azzal, hogy nem megy vissza? A sötétség leple alatt gyerekjáték lenne elosonni.

Ez a kunyhó az apjáé volt, úgyhogy a halálával Bettyre és Martinra szállt.

Egy düledező kunyhó persze fabatkát sem érne, de esetleg lesz majd kártérítés, mert néhány éve jelentős mennyiségű kavicsot szállítottak el az itteni tengerpartról, hogy a plymouthi kikötőnek eladják. Ez meggyengítette a falu tenger elleni védelmét. Mivel az egészért felelős befolyásos és kapzsi üzletemberekkel szemben senki sem állt melléjük, a múltban semmit sem tettek a háztulajdonosok. Agnest viszont a megfelelő fából faragták ahhoz, hogy megküzdjön velük. Ha pénzről volt szó, úgy viselkedett, akár egy terrier a csonttal, úgyhogy rá lehet számítani, hogy majd kiharcolja a fiának a kártérítést.

Ahogy ott állt a gyertya pislákoló fényében, és hallgatta a tenger meg a szél morajlását, Betty azt kérdezte magától, hogy ugyan mi tartaná őt itt a faluban.

A szülei elmentek, és bár még éltek itt emberek, akiket világéletében ismert és kedvelt, azért ők sem tudják kárpótolni, hogy egy rosszindulatú, kegyetlen asszonnyal kénytelen együtt élni, aki szünet nélkül ócsárolja őt. És ott van Martin. Szereti, de ő most egy szánalmas, sérült roncs, aki egész nap csak üldögél, és hintáztatja magát. Még csak nem is szól hozzá – nemhogy szeretkezni kívánna vele –, és ha itt marad, örök időkre róla kell majd gondoskodnia.

Kétségtelenül kegyetlen dolog csak úgy itt hagyni őt, és ha nincs az anyja, ez meg sem fordult volna a fejében. De arról szó sem lehet, hogy akár csak még egy hetet is egy fedél alatt töltsön egy ilyen zsarnokkal, nemhogy éveket. Agnes mindig is zokon vette Bettytől, hogy elvette tőle a fiát, így viszont örökre megtarthatja magának. Martin észre sem venné, hogy a felesége eltűnt.

Bettynek sosem volt sok mindene, de most egy falon lógó szögről felmarkolt egy zöld üveggyöngysort. Az anyjáé volt; az apjától kapta, amikor összeházasodtak, mert illett a szeme színéhez. Bettynek is zöld szeme volt, és az anyja vörös haját meg sápadt bőrét örökölte. Az éjjeliszekrényen a szülei fényképe állt, amelyet az esküvőjük napján készítettek. Már megfakult, de ifjonti arcuk így is sugárzott a várakozástól. Talán jobb is, hogy azt már nem élték meg, amikor ez a kunyhó, amelyet annyira szerettek, beledől a tengerbe. Amikor a lányuknak el kell szöknie ahhoz, hogy megőrizze a józan eszét.

Bettynek csak ekkor jutott eszébe a kis kandalló mellett elrejtett pénz. Amikor a házvezetőnői állást megkapta Kingsbridge-ben, tudta, Agnes ragaszkodni fog hozzá, hogy támogassa őt, ahogy Martin is tette. Az asszonynak azt mondta, heti öt shillinget keres, pedig valójában hatot kapott, így aztán egy kis zacskóban minden héten eldugott egy shillinget egy kilazult tégla mögé.

Az egyetlen szál gyertya fényénél nehezen tudta kimozdítani a téglát, de amikor az ujjai végre megérintették a kis vászonzacskót, kirántotta, és a fűzőjébe dugta. Úgy saccolta, hogy nagyjából három font lehet benne. Mindig is arra szánta, hogy egy új halászhajóra költik, ha majd Martin visszatér a háborúból. De nem valószínű, hogy a férje valaha is újra halászni menne, és ez nem lopás, ez az ő saját pénze.

Egyszer csak meghallotta, hogy betörik a földszinti ablak. Most már mennie kell, különben még őt is a tengerbe mossa a víz.

Az útitáskát a vállára vette, és óvatosan lement a lépcsőn. Az alja közelében megállt, a gyertyáját a magasba tartotta, és rémülten látta, hogy egy hatalmas hullám zúdul be a kunyhóba. Mint valami mohó, fehér hegyű ujj, úgy kapott fel egy hokedlit, aztán visszavonult vele. Betty tudta, hogy most kell kirohannia, a vízen keresztül, mielőtt még a következő hullám megérkezik.

Alig ért ki az ajtón, és még csak pár lépést tett fölfelé az úton, amikor egy még nagyobb hullám érkezett. Ezúttal betöltötte az ajtónyílást, és másodpercekkel később már a hálószoba ablakát söpörte kifelé a víz ereje, és a hullám taraján egy szék lovagolt pörögve. Ha még odabent lett volna, az utolsó néhány bútortörmelékkel együtt őt is magával ragadta volna.

A rémület felhajszolta az úton. Amikor felért, megállt, hogy kifújja magát, és mérlegelje a helyzetet. A régi szomszédai mind elmentek, hogy a missziós házban vagy valamelyik barátjuknál keressenek menedéket; senki más nem lenne olyan bolond, hogy ebben az időben kidugja az orrát, úgyhogy nem fogják észrevenni. A bakancsa átázott, ahogy a ruhája meg a köpenye alja is. Nemsokára vacogni fog a hidegtől, de ezt el kell viselnie.

A fő, hogy reggelre Kingsbridge-nél messzebb jusson, ahol már nem futhat bele senkibe, aki ismeri őt.

Ahogy az út végét elhagyta, oldalt pillantott a Tern Cottage felé. Elképzelte, ahogy Martin közelebb húzza a székét a tűzhöz, és megpróbálja kirekeszteni a szél meg a tenger zúgását. Biztosra vette, hogy az anyja éppen teához terít, és úgy tesz, mint aki aggódik, amiért Betty olyan sokáig odavan.

Betty gúnyosan mosolygott a képzeletbeli jeleneten. Nem szívesen caplatott mérföldeket nedvesen dideregve, de nem volt más választása. Ha azt akarta, hogy mindenki azt higgye, a tenger sodorta el, akkor reggelig mennie kell, aztán meg ki kell magáról találnia egy új történetet.

– Engem többé nem látsz – mondta ki hangosan a Tern Cottage felé tekintve. – Isten bocsássa meg nekem, hogy ilyen gonoszságot művelek. De te vagy az oka, Agnes Wellows!

2.

Amikor a nappali világosság első halovány csíkja a látóhatáron megjelent, Betty keskeny, nyomvályús úton botladozott egy sötét árnyék felé, amelyről azt remélte, hogy egy pajta. Az eső már vagy egy órája elállt, de ő bőrig ázott, és a nedves ruháján át egyenest a bőréig fütyült a szél. Úgy érezte, mintha már száz mérföldet gyalogolt volna, pedig tudta, hogy nem lehetett több húsznál. Nem nagyon ismerte az utat, de azt remélte, hogy Totnes közelében jár.

Még soha életében nem merült ki, nem fázott ennyire, és farkaséhes is volt. Utoljára egy szelet kenyeret evett pecsenyeszafttal, nem sokkal azelőtt, hogy Agnes belehajszolta, hogy lemenjen a kunyhóhoz. Korábban egy lóitató mellett haladt el, abból ivott, de a hideg, az éhség és a vizes ruhája mind nem volt olyan fontos, mint az, hogy pihenhessen egyet. Úgy érezte, a végkimerülés szélén áll.

Az utolsó egy-két mérföldet csak úgy sikerült legyalogolnia, hogy közben egy önmagáról szóló történeten dolgozott, ha netán valaki kérdőre vonná.

Úgy döntött, azt fogja mondani, hogy megözvegyült, a férje a Somme-nál esett el. Nem valami eredeti, de hát Angliában szinte minden család gyászol valakit, aki Franciaországban esett el. Martin ezredéről is eleget tudott ahhoz, hogy sikerrel járjon, és arra gondolt, majd azt mondja, hogy Bristolba tart munkát keresni.

De nagyon is tisztában volt vele, hogy ennél sokkal több részletnek kell készen állnia a fejében: honnan jön, kik a rokonai, meg hogy miféle munkához szokott hozzá. Ha véletlenül elszólja magát Hallsandsről meg a halászatról, valakinek még az eszébe jut, hogy nemrégiben eltűnt onnan egy fiatal vörös hajú nő, akiről azt feltételezik, hogy megfulladt.

Bettyt őszinteségre nevelték, úgyhogy nehezére esett a hazugság. Nem tudta biztosan, hogy a saját halálának a megjátszása bűncselekmény-e, egy beteg férjet elhagyni viszont egyértelmű gonoszság, még ha az anyósa provokálta is ki. De eltökélte, hogy túlteszi magát az aggályain, és új életet kezd.

A sötét árnyék hál’ istennek pajtának bizonyult. Legnagyobb örömére nem zárták be, és teli volt szénabálákkal. Ahogy az ajtót kinyitotta, az édeskés, meleg illat a gyerekkori boldogságot juttatta az eszébe, amikor a szénagyűjtésben segédkezett. Felmászott a bálákra, levetette a vizes felsőruháit, és kiterítette őket száradni. Majd miután a táskájából elővett majdnem száraz ruhába bújt, és beburkolózott a tartalék kendőjébe, befúrta magát a szénabálák közé, és szinte azon nyomban elaludt.

Hirtelen ébredt, amikor valami az arcához ért. Rémületére azt vette észre, hogy egy patkány az – és a cincogásból ítélve még sokan voltak a közelben. A patkányok hozzátartoznak a pajtákhoz, ezt mindenki tudja, de a gondolatba, hogy az arcához érnek, a háta is beleborsódzott, és felpattanva topogni kezdett, hogy az összes többi rágcsáló is eliszkoljon onnan.

Amikor hajnalhasadáskor a pajtához ért, egészen jól látszott a belseje, mert az egyik falon odafönt, a tető alatt keskeny nyílások húzódtak. Most viszont legnagyobb meglepetésére teljes sötétség borult a pajtára, ami azt jelentette, hogy az egész napot átaludta.

Miközben összeszedte a holmijait, amelyek bár még nem száradtak meg egészen, de már csuromvizesek sem voltak, különösen vidámnak érezte magát. Száraz harisnyát keresett a táskájában, felhúzta, befűzte a bakancsát, a fésűt végighúzta a haján, amelyet egy szalaggal újrakötött, aztán fogta a táskáját, a köpenyét meg a kendőjét, és óvatosan tapogatódzva lemászott a bálákról.

Agnes jutott az eszébe. Ő rettegett a patkányoktól; szeretett róluk rémtörténeteket mesélni, amelyekben bölcsőben fekvő csecsemők arcát harapdálták. Betty kíváncsi lett volna, Agnes hogy viselné el, ha egy patkány hozzáér. Valószínűleg most is azzal traktálja a szomszédokat, mennyit könyörgött a menyének, hogy ne menjen a kunyhókhoz. Semmi kétség, begyakorolta a tragédia fölötti bánkódást, Betty azonban gyanította, hogy nem egy szomszéd átlát a szitán. Kedvesek lesznek Agneshez, pusztán Martin és a nagyapja miatt, de Betty el tudta képzelni, mit mondanak majd az asszony háta mögött.

Talán jobb is volt, hogy a patkány felébresztette; jobb éjszaka továbbmenni, amikor nem látják. Csakhogy a gyomra olyan üres volt, hogy már fájt, és nem tudta, mennyi lehet az idő, ahogy azt sem, hogy mikor talál majd egy boltot, ahol egy kis ennivalót vásárolhat.

Már épp elhagyni készült a pajtát, amikor almaillatot érzett. A sötétben a szag irányába tapogatózott, és több ládányit talált. Ahogy a kezét végigfuttatta az almák sima héján, megérezte, mennyi gondot fordítottak a téli tárolásukra. Csak négy szemet vett el, ennyit biztosan nem sajnálna tőle a tulajdonosuk. Miközben visszafelé gyalogolt a nyomvályús dűlőúton, sokkal fürgébben, mint ahogy előző éjjel végigbotorkált rajta, beleharapott az egyikbe.

Édes volt, lédús és finom. A gyümölcs íze, tapintása és illata váratlanul eszébe juttatott egy emléket.

Tizennégy éves volt, apjával a kápolnába készült, a szüreti fesztiválra. A mohazöld gyapjúünneplőjét viselte, hozzáillő szalaggal a hajában. Az egyik szomszéd, Mrs. Holdway készítette neki, amikor észrevette, hogy már az összes ruháját kezdi kinőni. Jólesett kiöltözni, és a szüreti fesztivál mindig vidám szertartással járt. Betty készített egy nagy fonott kalácsot, ugyanolyat, amilyet az ilyen alkalmakra az anyja is mindig sütött, amíg élt. Az apja egy kosár krumplit meg néhány szál répát vitt, amelyeket a Hallsands-től nagyjából egymérföldnyire lévő veteményeskertjében termelt. Sok férfinak volt arrafelé veteményese, köztük Ted Wellowsnak, Martin nagyapjának is.

Betty hallott róla, hogy Ted meghívta magához a megözvegyült menyét és a fiát, amíg nem találnak maguknak egy helyet. Az a hír járta, hogy Ted menye egy pokróc, és az öreg már meg is bánta a kedvességét. De Betty eddig még nem is látta a falu eme újdonsült jövevényeit.

A kápolnához közeledve egy fiatal srác jött feléjük rohanvást.

– Maga Mr. Grainger, igaz? – mondta lihegve, és felnézett Bertre. – Martin Wellows vagyok, és nagypapám azt mondta, hogy ha udvariasan megkérem, talán kivisz magával halászni.

Betty emlékezett rá, hogy arra gondolt, milyen helyes külsejű fiú ez a Martin; szőke hajú, tengerkék szemű és áttetsző, pirospozsgás bőrű. Barna tweedzakójában és sötétszürke nadrágjában jól öltözött is volt, a lábán olyan fényesre suvikszolt cipővel, hogy Betty látta rajta visszatükröződni az októberi napfényt.

– Teszek veled egy próbát – mondta mosolyogva Bert. – Kiköpött apád vagy. A te korodban együtt hülyéskedtünk vele. – Aztán Bettyhez fordult, és bemutatta Martinnak. – Lány ugyan, de neki is tengervíz folyik az ereiben. Ti ketten jól ki fogtok jönni egymással.

Martin Bettyre vigyorgott, és megrázta a kezét. Aztán vissza kellett rohannia az anyjához, aki fölfelé tartott a hegyre.

– Helyes srác, nagyon hasonlít az apjára – mondta elgondolkodva az apja, miközben bementek a templomba. – Kegyetlenség, hogy a természet a jókat veszi el először.

Betty tudta, hogy nemcsak Martin apjára gondol, hanem az ő drága feleségére is, Betty anyjára, és elhatározta, hogy a templom után majd tovább kérdezősködik.

Amikor a szertartás után libasorban kivonultak a kis templomból, Betty meglepetésére Martin sompolygott oda hozzá, és valamit a kezébe nyomott. Egy élénkpiros alma volt az.

A fiú figyelmeztetésül a szája elé tartotta az ujját, hogy senkinek egy szót se.

– Négy órakor idefönt – suttogta.

Bettyt mulattatta ez a titkolózás. Jóval később persze megtudta, hogy szegény Martin senkivel sem beszélhetett szabadon anélkül, hogy ne kockáztatta volna az anyja haragját. De az ajándékalma meghatotta, később pedig, amikor megette, kiderült, hogy annál édesebb, lédúsabb almát még sosem kóstolt.

Azon a napon lettek barátok. Ő tizennégy volt, a fiú tizenhat, összehozta őket a véletlen, vagy talán a sors volt az? Két év múlva, 1911-ben összeházasodtak.

– Bárcsak ne vonult volna be! – sóhajtotta Betty, miközben még egy almát fényesre törölt. Nem lett volna muszáj, halászként felmentést kapott volna. Huszonkét éves korában azonban kijelentette, hogy a király és az ország iránti kötelességből mennie kell. Betty tudta, hogy igazából kalandra vágyik, és be van sózva, hogy Devonon kívül is világot lásson, de áldását adta rá – mert azt hitte, ahogy akkoriban mindenki, hogy hamarosan véget ér.

Ted, a nagyapja alig két hónappal később megbetegedett, amikor Martin még az alapkiképzésen vett részt. Sikerült eltávozást kapnia, de Agnes így is lehordta őt, amiért Bettyéknél szállt meg, és nem nála, Ted kunyhójában.

Betty emlékezett rá, mit válaszolt erre Martin. Higgadt és kimért maradt, mint mindig.

– Anya – mondta –, Betty a feleségem. Amikor összeházasodtunk, az apjánál rendeztük be közös otthonunkat. Elszomorít, hogy most Tedet kell ápolnod, de ennyivel tartozol neki azért, hogy befogadott bennünket, amikor nem volt hová mennünk. Nekem most a feleségem mellett van a helyem. Sajnálom, de ennek így kell lennie.

Betty büszke volt rá, amiért szembeszegült az anyjával, aki félelmetes asszony volt, és csak a nagyon bátrak mertek vele ujjat húzni. Ám ez a bátor és dacos tett csak még inkább megkeményítette az asszony szívét a menye iránt. Először azért ment neki Bettynek, mert ahogy ő látta, a lány és az apja halászatra csábították Martint, amikor pedig asztalosnak kellett volna állnia, ahogy az apja is tette. Előszeretettel mondogatta, hogy Martin apja forogna a sírjában, ha tudna a fia árulásáról. Aztán meg azért hibáztatta Bettyt, hogy a fia bevonult, azt állítván, hogy ő ültette a bogarat a fülébe, miszerint a háború izgalmas dolog.

Ted Wellows egyszer megvallotta Betty apjának, hogy nem is akarta befogadni Agnest, miután a fia tüdőbajban meghalt. Egyenesen azt javasolta Agnesnek, hogy menjen el szolgálónak, Martint pedig hagyja őrá. De Agnes nemcsak házsártos volt, hanem sznob is. A férje, Frank remek műbútorasztalos, köztiszteletben álló iparos volt Plymouthban, és amíg meg nem betegedett, jó életszínvonalat biztosított nekik. De kétévnyi betegeskedés az összes megtakarításukat felemésztette, és végül már odáig jutottak, hogy Agnes a saját bútorait adta el, csak hogy legyen mit enniük, és kifizethessék Frank gyógyszereit. De a viszontagságok sem lágyították meg – azóta sincs szándékában, hogy bárkinek is a szolgája legyen.

Talán azt hitte, hogy az apósának van annyi pénze, amiből kifizethetik az inaskodást, amit olyannyira áhított a fia számára. Csakhogy Ted is máról holnapra élt, mint Hallsandsben szinte mindenki.

Agnesnek hálát kellett volna adnia Tednek, amiért befogadta őt, és ki kellett volna használnia a helyzetet, amibe csöppent, de a savanyú képe és a csípős szavai elidegenítették őt az új szomszédaitól.

De ő hiába tartotta lecsúszásnak Hallsandset, Martin imádta a falut. Ott volt neki a nagyapja, aki segített neki túljutni az apja elvesztése fölötti bánaton, a többi fiúval egykettőre összebarátkozott, aztán pedig megismerte Bettyt meg az apját, és úgy rákapott a halászatra, mintha egyenesen arra született volna.

Hallsandsben gyakorlatilag a halászat volt az egyetlen foglalkozás, és a legifjabbaktól kezdve a legidősebbekig mindenki kivette belőle a részét. A gyerekeket felküldték a sziklaszirtekre, hogy onnan figyeljék a halrajokat, és megadják a jelet a férfiaknak, hogy kivitorlázzanak, és kivessék hatalmas vonóhálóikat. A falu apraja-nagyja a partra tódult, hogy segítsenek behúzni a hálókat és szétválogatni a fogást.

A legszebb halakat ládákba pakolták eladásra, a többit a falusiak ették meg, a legsilányabbakat pedig félretették rákcsalinak. A rákot és a homárt vesszőből font kosarakban fogták, aztán egészen addig életben tartották őket, amíg el nem hajózhattak velük a londoni piacokra.

A falubeli gyerekek közül Betty Grainger volt az, akit az emberek leginkább megmosolyogtak. Szédületesen festett a kócos vörös tincseivel, a szikrázó zöld szemével és a mosolyával, amely olyan széles volt, akár a Salcombe tölcsértorkolata.

Már kis pisis ötévesként is le tudta győzni a nagyobb gyerekeket a versenyfutásban a sziklatetőre, hogy ott halrajfigyelőként működhessen. Soha életében nem félt a tengertől, és gondolkodás nélkül még a leghidegebb vízbe is mellig belegázolt, hogy segítsen behúzni a hálókat. Amikor az anyja egy vetélés után vérmérgezésben meghalt, szomorú volt, de sztoikus, és bár még csak nyolcéves volt, magára vállalta a ház körüli teendőket, és egyetlen zokszó nélkül gondoskodott az apjáról.

Így aztán amikor a falusiak látták, hogy Betty és Martin összebarátkozik, két fiatal, akik elvesztették valamelyik szülőjüket, örültek nekik.

Agnes nem mert nyíltan hangot adni az érzéseinek, amikor a fia és Betty járni kezdtek egymással, de az arca így is elárulta. Az egyik szomszédnak egyszer azt mondta, hogy nem érti, a fia mit eszik „azon a pimasz, répafejű vadócon”. Ez a megjegyzése körbejárt a faluban, és csak arra volt jó, hogy Agnes még népszerűtlenebb legyen.

Betty és Martin egy tikkasztó május végi napon kelt egybe a stokenhami templomban. Hallsandsben ott volt ugyan a kápolna, ahová vasárnaponként eljártak, de a legtöbben hűek maradtak az anglikán egyházhoz, így aztán esküvőkre, temetésekre és keresztelőkre a stokenhami templomba jártak. Az esküvői szertartás után azonban visszatértek Hallsandsbe, hogy a kápolna előtti gyepen ünnepeljenek. A huckhami iskola – ahová Betty is járt – nyugalmazott tanára, Miss Evans az egyik saját fiatalkori estélyijéből készített Bettynek menyasszonyi ruhát, az esküvői torta hozzávalóit pedig a szomszédok dobták össze.

Az ünnepség sötétedésig tartott. Egy vándormuzsikus, Jack Farmer jött el hegedülni, és mindenki – a falu apraja-nagyja – addig táncolt, amíg össze nem esett. Bert elintézte, hogy néhány éjszakán át az egyik szomszéd kunyhójában aludjon, hogy a fiatalok egyedül maradhassanak a házban.

A faluban mindenki azt kívánta az ifjú párnak, hogy „boldogan éljenek, míg meg nem halnak”. De aztán a rá következő év decemberében Bertet egy borzalmas vihar lesodorta a hajójáról.

A tragédia az egész falura hatással volt. A halászat veszélyes mesterség, ezt mindenki tudta. Valahányszor egy hajó kifutott, mindig fennállt a lehetősége, hogy valaki lesodródik a fedélzetről. A tragédiát tovább tetézte, hogy a holttestét csak majdnem három hét múlva találták meg a falutól távolabb partra mosva. Bert Grainger volt az egyik legnépszerűbb halász a faluban, az emberek nagyon megérezték a barátjuk és szomszédjuk elvesztését. Keményen dolgozott, jószívű volt, nem fukarkodott az idejével, szeretett dalolni és nevetni, a falubeli fiataloknak jó példát mutatott, az idősebbek pedig felnéztek rá. Mivel a feleségét és egy lánycsecsemőjét már elveszítette, azt gondolták róla, hogy több tragédia már nem érheti; mi több, Betty és Martin esküvőjének napján azzal ugratták, hogy ideje lenne újra megnősülnie.

Egyvalaki volt csak, akit mintha nem érintett volna meg a halála, mégpedig Agnest. Sőt, megpróbálta a maga javára fordítani a halálát, mondván, hogy arra gondolt, oda kéne költöznie az ifjú párhoz. Martin azonban a sarkára állt, és nem engedte. Ted Wellows megint csak azt javasolta Agnesnek, hogy menjen szolgálónak Kingsbridge-be. Azt is mondta, hogy vissza akarja kapni a házát.

Agnes azonban a kisujját sem mozdította, hogy munkát találjon; azt állította, hogy Tednek szüksége van rá, hogy gondoskodjon róla, még ha ezt letagadja is. Ennek eredményeképpen Ted egyre több időt töltött a London Innben, hogy megszabaduljon tőle. Betty emlékezett rá, hogy amikor Martin bevonult, megmondta az anyjának, hogy a zsoldjából már nem tudja tovább támogatni őt. Az anyja nagyon megharagudott rá, és azt mondta, hogy az apja szégyellte volna magát miatta. Betty legszívesebben felpofozta volna az asszonyt a tunyaságáért meg a komiszságáért. De hogy a békét megőrizze, azt mondta Martinnak, hogy annak a pénznek a felét, amit hazaküld, majd Tednek adja, hogy eltarthassa belőle Agnest. Később pedig azt az állást is megszerezte Kingsbridge-ben. De azért eltűnődött, hogy a csudába boldogult volna, ha Martin legutóbbi eltávozása után azon kapta volna magát, hogy teherbe esett.

Ez hál’ istennek nem történt meg, és bár nagyon hiányzott neki Martin, szerette a kingsbridge-i munkáját. Mr. Porter biztosítási ügynök volt, a felesége kissé szeleburdi, de vidám természetű asszony, aki nagyra értékelte Betty segítségét a házvezetésben. Betty számára öröm volt gondoskodni a munkaadója házáról – erről a minden modern kényelemmel, úgymint fürdőszobával, benti vécével, gázvilágítással és jól felszerelt mosókonyhával ellátott, szép kis villáról.

Amikor Martin súlyos lábsérüléssel tért haza Franciaországból, világossá vált, hogy nem fog tudni le-föl járkálni a két ház között, így aztán Ted azt javasolta, hogy lakjon vele és Agnesszel. Akkor még nem tudták, hogy Martin lelki sérülése nem fog a lábával meg többi kisebb sebesüléssel együtt meggyógyulni. Bettynek a munkáját is meg kellett tartania – be kellett segítenie Martin és Agnes eltartásába –, így aztán Ted belenyugodott a ténybe, hogy most már ez az ő sorsa: egy sebesült unoka és egy hárpia, aki sosem fog megváltozni.

Ted nem volt otthon, amikor Agnes ráparancsolt Bettyre, hogy menjen le az otthonába, és mentse a holmijait. Betty tudta, hogy az öreg kétségbe fog esni, ha arra ér haza, hogy ő eltűnt. Azt is gyanítani fogja, hogy Agnes a felelős érte.

– Szegény Ted – motyogta magában Betty. – Mintha nem lenne épp elég baja.

A sötétben gyalogolni feleannyira sem tűnt rémesnek, mint előző éjjel. Hideg, de száraz szél fújt. Időnként bagolyhuhogást hallott, tehenek mocorogtak a mezőn, és közvetlenül maga előtt egy borzot látott átrohanni az úton. Itt-ott kunyhók látszottak, de sehol sem égett lámpa, és csak az egyik tanyaháznál ugatott fel egy kutya. Nagy vitézül vánszorgott tovább, miközben az esze azon a személyiségen járt, akivé majd lenni fog.

– Mabel – mondta ki hangosan, és elmosolyodott, mert ötéves korában volt egy ilyen nevű barátnője, és a Bettyt mindig is nagyon közönséges névnek tartotta –, Mabel Brook. És plymouthi vagyok. A férjem, Peter elesett a Somme-nál… de erről nem bírok beszélni, túlságosan fájdalmas.

Valóban túl fájdalmas volt arról beszélni, hogy mi a baj Martinnal. Amikor hajóval hazahozták Angliába, és ő meglátogatta egy plymouthi kórházban, úgy képzelte, hogy amint a teste meggyógyul, visszazökken a normális kerékvágásba. A lába azóta meggyógyult, de ő továbbra is a székben maradt, mintha képtelen lenne bármit is felfogni.

Még az orvos sem tudott gyógymódot javasolni, és az állapota olyannyira leromlott, hogy Betty néha azt kívánta, bárcsak inkább halt volna meg hősként Flandriában, mint hogy élete hátralevő részét így töltse. Még ha borzasztó is ilyesmire gondolni, mintha nem is szeretné.

Pedig ez a szeretet egy percre sem múlt el, csak éppen annak az erős, vicces és szerető Martinnak szólt, aki elment Franciaországba, nem pedig ennek a megtört porhüvelynek, akit ugyanúgy hívnak. Bűntudatot érzett, amiért összerezdült a férfi szemében megjelenő rémület láttán, amikor az valami éles zajt hallott, és idegesítette, hogy a férjének mintha fogalma sem lenne róla, hogy ő kicsoda, vagy hogy mit is érez iránta. Azt is utálta, hogy az emberek sajnálják őt, amiért elveszített egy igazi férfit, és itt maradt egy tébolyult gyerekkel.

– Egyedüli gyerek vagyok, az apám hat éve meghalt… – Betty – vagyis Mabel, ahogy mostantól fogva kell gondolnia magára – gyaloglás közben fennhangon előadta a történetét. – Azóta én ápolom a beteg édesanyámat. Ő csak nemrég halt meg. Úgy éreztem, a szomorú emlékeket Plymouthban kell hagynom, és újra kell kezdenem. Jó házvezetőnő vagy házias szakácsnő lesz belőlem. De üzletben is dolgozhatok, mert jól tudok számolni.

Annyira belemerült ebbe az új történetbe, hogy észre sem vette, mikor kezdett el újra világosodni. Amikor aztán felfogta, az jutott az eszébe, hogy biztosan az éjszaka közepén jött el a pajtából, nem pedig kora este, ahogy azt hitte.

„Nem is csoda, hogy olyan kipihentnek érezted magad”, gondolta. Közvetlenül maga előtt egy mérföldkövet látott meg, amelyen az állt, hogy Totnes már csak kétmérföldnyire van. Azt tervezte, hogy ott majd keres magának egy szobát egy-két éjszakára, az újságban átnézi az állást kínál rovatot, és utána majd eldönti, hogy merre tovább.

Mabelként baktatott le a hegyről a Totnes közepén csobogó folyó felé. A rémülettel egy időben, amely arra az eshetőségre támadt benne, hogy valaki, aki ismeri őt, megállíthatja, az izgatottság hulláma is végigfutott rajta, mert eszébe jutott, hogy Martinnal nem sokkal az esküvőjük után ideutaztak.

Kora reggel az apjával tartottak a halászhajóján Dartmouthba, ahová rákot és homárt szállítottak, meg hogy felvegyenek egy pótalkatrészt a hajóhoz. Az apját azzal az ígérettel hagyták ott, hogy ötre visszaérnek, és egy kerekes gőzhajóra szálltak, amely a Dart folyón fölfelé, Totnesbe vitte őket.

Gyönyörű, forró, napsütéses júniusi nap volt, és csodálatos volt ott üldögélni a napon, és nézni, ahogy elhúznak a mezők meg az apró falvak. Mindkettőjüket elvarázsolta Totnes, a rengeteg kis üzlet meg a hihetetlenül öreg házak, ahogy tökéletes összevisszaságban egymáshoz zsúfolódtak, és Martin vett neki egy szalmakalapot, amelyet műszázszorszépekből font füzér koronázott.

Egy hentesnél vettek sertéshúspástétomot meg egy üveg limonádét, és neki még soha életében semmi sem ízlett annyira, mint az a rögtönzött piknik ott a folyóparton ülve.

A hegyre felkalandozni már nem jutott idejük, mert a hajókirándulás tovább tartott, mint amire számítottak. De emlékszik rá, Martin azt mondta, hogy egy nap majd visszajönnek, és a város többi részét is fölfedezik. Erre sosem került sor.

Most viszont kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy a várost fölfedezze. Muszáj találnia valami helyet, ahol biztonságban meghúzhatja magát, hogy ne az utcán lófráljon. Azonkívül, hogy valaki, aki ismeri őt, megláthatja, attól is félt, hogy az eltűnését bejelentették, és a rendőrség már keresi őt. A köpenye csuklyáját jól a fejébe húzta, hogy eltakarja az arcát, és ha egy rendőrt észrevett, félreeső utcákba húzódott. Amikor egy férfi megkocogtatta a vállát, majd kiugrott a bőréből, pedig csak azt akarta megkérdezni tőle, hogy merre van egy Dartington nevű falu. Annyira megijesztette, hogy még azt sem tudta neki kinyögni, hogy nem tudja.

Aznap reggel tíz órára egy kis kávézóban a piac mellett Mabel már megevett egy jó adag zsíros szalonnát két vastag szelet kenyér között, és leöblítette három csésze teával. Le kellett ülnie, mert fájt a lába, de ijesztő volt ilyen közel ülni a többi emberhez. A fejét leszegve tartotta, és senkinek sem nézett a szemébe. Valahányszor nyílt a kávézó ajtaja, azt képzelte, hogy egy rendőr fog belépni rajta.

Viszont egy véletlenül meghallott, elejtett megjegyzés a könyvtárról eszébe juttatta, hogy egy kis időt ott is jól eltölthetne a melegben. Náluk mindig van újság, amit el lehet olvasni – ez nemcsak annak ideális módja, hogy kiderítse, mennyire járt rá a rúd az éjszaka Hallsandsre, de a kiadó szobákat kínáló hirdetéseket is átböngészheti. Nem tartotta valószínűnek, hogy bárki, aki ismeri őt, könyvtárba járjon; Hallsandsben az idősebbek közül sokan nem is tudtak se írni, se olvasni.

A könyvtár kis olvasótermében már hatan ültek, akik sokkal ágrólszakadtabbnak látszottak nála, és áporodott pipadohány-, nedves gyapjú- és mosdatlan testszagot árasztottak. Mabel egyenesen a terem végébe ment, messze a kályhától meg az emberektől, és kinyitotta a The Timest.

Három-négy hasábnyi szöveg szólt a hallsandsi házakat előző éjszaka ért károkról. Még egy fényképet is közöltek a tengerhez levezető útról, amelyen az ő házuk egy apró részlete is látható volt. Régi fénykép volt, még az előző alkalommal készült, amikor a dagály megrongálta a kunyhókat. Nyilván nem járt még odalent senki, hogy az újabb károknak utánajárjon, vagy újabb képeket készítsen.

Átfutotta az újságot; a Franciaországból hazahozott sebesült férfiak folyamatos áradatától túlzsúfolt kórházakról, az élelmiszerhiány részleteiről és az Oroszországban készülődő forradalomról szóló beszámolók mellett több más devoni és cornwalli tengerparti városban történt áradásról is látott híreket. Aztán a kezébe vette a helyi újságot.

Abban még sokkal több minden volt a helyi árvízről, a partot átszakító folyókról, a lezárt utakról és vasútvonalakról. De Hallsandsről ebben is csak pár sorra futotta. Egy pillanatra kissé felkavarodott a gyomra, és eltűnődött, hogy vajon mi történne, ha a házat nem mosta volna el a víz, és Agnes rájönne, hogy ő bent járt, és ruhákat meg egyéb holmikat hozott el.

A józan ész azonban azt súgta, hogy ez nagyon valószínűtlen, mivel a hullámok már akkor is befelé özönlöttek az ajtón, amikor ő távozott, és akkor még csak nem is tetőzött a dagály. Egyelőre most csak amiatt kell igazán aggódnia, nehogy valaki felismerje, és hogy sürgősen találjon magának egy olcsó szállást.

Az újságban csak kiadó házakat hirdettek, szobát nem, és az összes álláskínálathoz ajánlólevél kellett.

Ahogy Mabel lefelé tartott a hegyről a folyó felé, lehajtott fejjel, a köpenye csuklyáját félig az arcára húzva, egy édességbolt mellett haladt el, amely elé eladó árut, álláslehetőséget és szállást hirdető táblát tettek ki. Megállt, hogy megnézze, csaknem elakadt a lélegzete abban a reményben, hátha valami éppen neki valót talál. Volt ott három „szoba kiadó dolgozó férfiaknak, vacsorával”. Egy másik szállást kínált könnyű házi munkákért cserébe, de ez nem lesz jó, mivel csak két vagy három éjszakát szándékozik maradni.

És végül volt egy, majdnem teljesen elbújva egy kerti munkára ajánlkozó kártya alatt, amely pont jónak tűnt. Szoba reggelivel, lent a rakparton. Azt állította, hogy „meleg és kényelmes”, meg hogy „a legjobb árfekvés”.

Gőze sem volt róla, mit jelent a legjobb árfekvés. A meleg és kényelmes viszont jól hangzott. Miután lefirkantotta a címet, idegesen folytatta útját lefelé a hegyről.

Ahogy arra számított, a Rakodóparti Kilátás a Soron az egyik olyan háromszintes épület volt a folyóparton, amelyek mellett reggel már elment. Nem valami szép ház, de nem is a legrosszabb a házsorban. A fehér festék megszürkült rajta, de hát januárban jártak. Azt viszont a javára lehetett írni, hogy az ablakai szikráztak, a bejárati ajtó rézveretei pedig ragyogtak.

Mabel becsöngetett, mire az ajtót szinte azonnal kinyitotta egy nagyon vörös képű, termetes asszonyság, akinek a haját kék kockás turbán takarta.

– Van kiadó szobája két vagy akár három éjszakára is? – kérdezte Mabel. – Bristolba tartok, de gondoltam, itt szusszanok egy kicsit.

– Jöjjön be a hidegről – mondta az asszony, és elmosolyodott. – Ebben az évszakban nemigen van vendégem, úgyhogy a magáé lehet a legjobb szobám. Mrs. Halliwell vagyok.

Mabel nagyon megijedt, amikor Mrs. Halliwell behívta a konyhájába egy teára. Az futott át az agyán, hogy a rendőrök már erre járhattak, és figyelmeztethették a panziótulajdonosokat, hogy esetleg szobát akar majd kivenni.

A gondolat azon nyomban elillant, amint egy nagyon otthonos, meleg konyhában találta magát. Mrs. Halliwell igazán szívesen látta, és egy cseppet sem volt gyanakvó. Mabel elmesélte a már előre kitalált történetét, ügyelt rá, hogy világossá tegye, nincs sok pénze, ha ez a látszólag jó asszony netán kapzsinak bizonyulna.

– Szegény drágám – mondta együttérzőn Mrs. Halliwell. – Egy ilyen csinos teremtésnek nem lenne szabad arra kényszerülnie, hogy egy idegen városban kezdjen új életet.

– Mindenkire nehéz idők járnak – mondta Mabel. – Csak annak örülök, hogy nincs gyerekem, akkor lenne csak igazán mostoha sorsom. Elég fiatal vagyok ahhoz, hogy új barátokat szerezzek, és nem félek a kemény munkától.

A szoba egy éjszakára csak egy shillingbe került, és szép volt, a folyóra nézett, a falakon fehér virágos zöld tapéta, a rézágyon tarka foltvarrott paplan. Miközben Mrs. Halliwell megmutatta Mabelnek a szobát, lehajolt, hogy meggyújtsa a tüzet. A fahasábok már oda voltak készítve a rácsra.

– Nemsokára kényelmesen elfészkelődhet – mondta a lángokra nézve, amelyek éppen belekaptak az aprófába. – Most itt hagyom, rendezkedjen be. Fáradtnak tűnik, drágám, miért nem szundít egy kicsit? Jöjjön, vacsorázzon velem ma este, fél hétkor jó lesz? Én is özvegy vagyok, és nem nagyon szeretek egyedül enni.

Mrs. Halliwell kedvessége ríkatta meg Mabelt, miután az asszony kiment a szobából. Lefeküdt az ágyra, magára húzta a foltvarrott paplant, és hangosan zokogott.

Addig nem is igazán gondolt bele, hogy azok, akiket világéletében ismert, miképpen fognak reagálni arra a hírre, hogy őt elsodorta a tenger. Amikor az anyja meghalt, a szomszédai vigasztalták, főztek rá, ruhát varrtak neki. Az esküvőjén vigadtak, és vele szomorkodtak, amikor az apja odaveszett a tengeren, most pedig, amikor ők vannak kétségbeesve az otthonuk elvesztése miatt, csak még nagyobb fájdalmat okoz nekik azzal, hogy hagyja, hogy halottnak higgyék.

Tegyük fel, hogy Martin felébred abból az állapotból, ahol a tudata eddig volt, és eszébe jut, hogy van egy felesége, akit szeret, és akiről egyszeriben kiderül, hogy eltűnt. Hát nem borítékolható, hogy ez teljesen tönkre fogja őt tenni?

Mabel émelygett a bűntudattól, de most már nem mehetett vissza. Azt az ajtót mindörökre becsapta és bereteszelte.

3.

Ahogy a vonat a totnesi állomásról kipöfögött, Mabel hatalmas megkönnyebbülést érzett.

A három nap alatt, amit itt töltött, egy óránál többet nem mert odakint tartózkodni – és még így is folyton beiszkolt a sikátorokba, ha olyasvalakit látott, akiről azt hitte, ismeri. Ha valaki jobban megnézte magának, a legszívesebben elszaladt volna, és a gyomra is felkavarodott, valahányszor meglátott egy rendőrt. Így aztán ideje nagy részét a szobájában töltötte, egyedül a nyugtalanító gondolataival, hogy milyen nagyon gonosz is ő.

Mégis nagyon kellemes volt Mrs. Halliwellnél megszállni. Nem élt nála kedvesebb, nagyvonalúbb ember a világon, az otthona pedig éppolyan barátságos és meleg volt, akárcsak ő maga. Olyan jólesett, hogy van valaki, aki aggódik érte. Ilyet már régóta nem csinált senki. De miután nap mint nap arra számított, hogy az arca az újságok címoldalára kerül, együtt élt a bűntudattal, hogy Mrs. Halliwellt esetleg felelősségre vonják, amiért egy szökevényt rejteget.

Azt is hiába hajtogatta magában, hogy a régi hallsandsi szomszédai csak néhanapján jutottak túl Kingsbridge-en; ő akkor is félt. Kingsbridge-ben is sokakat ismert, köztük a régi munkaadóit is, és azok mind Totnesbe jártak vásárolni.

A városban töltött második napján az újságok végre hírt adtak a hallsandsi tragédiáról. Az összes ház eltűnt az útról, a képen csak néhány düledező fal látszott, jelezvén, hogy ezek valaha emberek otthonai voltak. Az újságíró erőteljes, kampányoló hangon mutatott rá, hogy ha az ingatlanfejlesztők nem szállítják el könyörtelenül a kavicsot a falu alatti partszakaszról, csak azért, hogy a plymouth-i kikötőt kibővítsék, akkor ez a tragédia nem következett volna be Hallsandsben. Mabel úgy gondolta, szégyen, gyalázat, hogy a cikkíró és a hatóság emberei nem kezdtek lármázni már évekkel ezelőtt, amikor világossá vált, hogy hová vezet mindez. Az újságíró tovább verte a vasat, és más alkalmakat is felsorolt, amikor a vihar és a szokatlanul magas dagály hasonló károkat okozott.

Az ingatlanfejlesztőkhöz és a helyi önkormányzathoz számos figyelmeztetés érkezett a veszélyekről. Ezúttal azonban úgy tűnik, emberéletet is követelt a tenger. A fiatal, mindössze 22 éves Mrs. Betty Wellowst feltételezhetően elsodorta a víz, miközben a holmija egy részét próbálta menteni.

Mabel összerezzent az ezt követő vezércikk olvastán.

A göndör vörös hajú, filigrán testalkatú, könnyen mosolygó Betty népszerű volt a szomszédok körében. Születésétől fogva Hallsandsben élt, és rövid élete során hozzászokott a tragédiákhoz. Nyolcéves volt, amikor az anyja meghalt; halászatból élő apja, Bert Grainger a tengerbe veszett nem sokkal azután, hogy Betty hozzáment a szintén halász Martin Wellowshoz. 1915 novemberében Wellows bevonult a hadseregbe, és néhány hónapja hozták haza, miután a somme-i csatában megsebesült. Ő most már özvegyember, elveszítette a házát, és a beszámolók szerint még mindig a Franciaországban szerzett sérülésektől szenved. Vajon helyes dolog az, hogy befolyásos emberek, mint ezek a gazdag ingatlanfejlesztők is, lábbal tiporják a dolgozó emberek jogait, átgázolnak az otthonaikon, de még az életükön is? Mert minden bizonnyal ezek az üzletemberek a felelősek Mrs. Wellows haláláért és mindazoknak a sanyarú sorsáért, akik most hajléktalanná lettek.

Még egy régi, szemcsés osztályfényképet is lehoztak Mabel iskolájából. De az arca szerencsére egyáltalán nem látszott tisztán.

Mabel egyfelől örült, amiért valaki síkra szállt hallsandsi barátaiért és szomszédaiért, másrészt viszont hirtelen belényilallt a bűntudat, amiért lesznek majd, akiket nagyon meg fog viselni, hogy ő életét vesztette. Miközben a falut elhagyta, csak arra koncentrált, hogy Agnes mennyire gyűlöli őt. A szomszédai viszont, akik a gondját viselték, amikor az anyja meghalt, a gyerekkori játszópajtásai meg a kingsbridge-i munkaadói nem érdemlik meg a szomorúság kínját.

De bármekkora bűntudatot is érzett, amiért szomorúvá tette régi barátait, azzal is tisztában volt, hogy másoknak viszont éltető eleme a dráma, és nekik örömet szerez, hogy elbüszkélkedhetnek a vele való futó kapcsolatukkal. Mabel balszerencséjére éppenséggel összefuthat olyasvalakivel, aki egy pillanatra találkozott vele a kápolnában, a piacon vagy más, hasonlóan alkalomszerű helyen.

Kár, hogy nem maradhatott Totnesben, mert igazán tetszett neki a forgalmas, nyüzsgő kisváros. Volt itt mindenféle üzlet, köztük Devon-szerte híres ruházati boltok is. A folyó mentén fűrésztelepek sorakoztak, a vízen hajók horgonyoztak, amelyek rengetegféle árut szállítottak a városba. A Harris’s húsfeldolgozó sok-sok embert alkalmazott, élelmiszeripari termékeiket országszerte árusították.

De nem mert tovább maradni, pedig nagyon hálás volt a drága Mrs. Halliwellnek, amiért olyan kedvesen bánt vele. Mindössze egy shillinget kért a szolgáltatásaiért. Azt mondta, Mabelnek nagyobb szüksége van a pénzre, mint neki. Mabel nem számított rá, hogy Bristolban is ekkora szerencséje lesz. Az egy nagyváros, és úgy hallotta, a bristoliak smucigok.

A vonat ablakán kinézve azon tűnődött, hogy vajon látja-e még valaha Devont. A vidék most épp a legsivárabb, legelhagyatottabb arcát mutatta, még a tehenek és a birkák is nyomorúságosnak tűntek a mezőkön, a szakadó eső miatt sok föld tóhoz hasonlított. Mabel azonban tudta, hogy márciusban már pontosan ezeken a mezőkön ugrándozó bárányokról, fákon nyiladozó bimbókról, és kankalinnal meg ibolyával borított folyópartokról fog álmodozni. Mégis a tenger fog neki hiányozni leginkább. Lehet, hogy néha kegyetlen és erőszakos, de élete minden egyes napján annak a hangjára ébredt; halászott, vitorlázott, úszott, vagy csak üldögélt, és nézte azt a hihetetlen fenségességet. Nem tudta úgy elképzelni az életet, hogy ne lenne ott az ablaka túloldalán.

Mabel azonban eltökélte, hogy csak előre néz. A múltnak befellegzett; a ma, a holnap és a jövő az, ami számít. Totnesnél és Plymouthnál messzebb még sosem járt, és arra számított, hogy még rengeteg kis- és nagyváros létezik, amelyek éppolyan csodálatosak. Egyelőre azt tervezte, hogy a devoni emlékeit – a szülei halálát, Martin más emberként való visszatérését Franciaországból, a szökését Hallsandsből – félreteszi, és egyfajta képzeletbeli dobozba zárja őket. Amit mindaddig zárva is fog tartani, amíg nem lesz képes objektíven tekinteni a tartalmára. Akkor aztán majd kinyitja, visszaemlékezik a szép időkre, és néhány bánatos könnycseppet hullat azokért, akiket megbántott a szökésével. Addig a napig pedig Mabel Brook lesz Plymouthból, aki egy merőben új életet kezd.

Mabelnek a pályaudvarról kilépve először a zsúfoltság tűnt fel Bristolban. Már a pályaudvaron is nagy volt a zaj és a füst, de annyira lenyűgözte a hely mérete – az üvegtető magasan a vágányok fölött, a gőzt okádó vonatok, az emberek forgataga, ahogy tülekedve-lökdösődve igyekeznek elérni egy vonatot, vagy elhagyni a pályaudvart –, hogy azt hitte, ha onnan kijut, ott már minden csendesebb lesz.

Pedig csak még rémesebb volt, mindenütt lovas kocsik, taxik és trolibuszok kerülgették egymást nyaktörőnek látszó sebességgel. Odahaza Devonban egy-egy új benzines automobil feltűnése ritka és említésre méltó látványnak számított, itt viszont rengeteget látott belőlük. A járdák ugyancsak zsúfoltak voltak; táskát vagy bőröndöt cipelő emberek igyekeztek a Temple Meads pályaudvar felé, és ütköztek össze az ellenkező irányba tartó, bevásárolni induló háziasszonyokkal. Voltak ott virágárusok, cipőpucolók és rikkancsok. Koszos ruhájú, micisapkás munkások keveredtek keménykalapos, elegáns öltönyös urakkal. Tucatszám rohangáltak a szurtos kis lurkók, akiknek a szeme sem állt jól. Mabel örült, hogy az erszényét a köpenye bélésében lévő titkos, begombolható zsebbe rejtette, mert biztosra vette, hogy ezek a gyerekek zsebtolvajok.

Egyenruhát is sok férfi viselt, akik eltávozásra érkeztek haza, vagy visszafelé tartottak a frontra. Még náluk is nyugtalanítóbb volt a rokkantak száma, akik közül némelyiknek a lába hiányzott, és mankóval bicegett, másoknak a feje volt bepólyálva, vagy a karja felkötve. Látott egy férfit, aki mindkét lábát elvesztette; egy kerekekre szerelt szappanosládán ülve koldult. A nyakában kartonlap lógott, amelyen ez állt: „Megsebesült a Somme-nál”.

De mindezen látványosságon felül ott volt még a lárma is. Kocsikerekek, lovak patái, motorok, trolibuszokon csilingelő csengők, az árujukat kiáltozva kínáló kereskedők. Mabel legszívesebben befogta volna a fülét, hogy ne hallja, de úgy tűnt neki, hogy ezzel az erővel a szemét is befoghatná, hogy ne kelljen látnia a szegénységet meg a Franciaországban megsebesülteket, és akár még az orrát is befoghatná a szagok ellen. A legcsípősebb a lócitrom, a mosdatlan testek szaga és a folyó bűze volt. Eltűnődött, vajon hogy fogja valaha is megszeretni az életet ebben a városban, ha már most felfordul tőle a gyomra.

Mrs. Halliwell Bristol St. Pauls nevű környékét ajánlotta neki, hogy ott keressen magának szállást és esetleg munkát is, mivel az gyalog csak pár percre volt a vasútállomástól. Azt mondta, ő egyszer a City Roadon szállt meg egy kellemes vendégfogadóban.

Mabel megfordult, hogy visszanézzen a Temple Meads pályaudvarra. Az iskolában tanult Isambard Kingdom Brunelről, a vasútvonal tervezőjéről, de arra nem számított, hogy maga az épület ennyire impozáns. Az ő szemében pompás palotának vagy katedrálisnak látszott. Furcsállta, hogy közvetlenül az előcsarnok előtt minden olyan piszkos, büdös és zajos.

Mabel a Devonba látogatóktól gyakran hallotta, hogy a helybelieket „vidéki bugrisoknak” nevezik, és ahogy most körülnézett, az jutott eszébe, hogy tökéletesen illik rá az elnevezés. Az elegánsabb nők karcsúsított szövetkabátot vagy bundát hordtak; a fejükön érdekes formájú, gyakran virágokkal vagy tollakkal díszített filckalapot viseltek. Az övéhez hasonló köpenyt és főkötőt csak az idősek és a szegények viseltek, és kevés nőn látott egészen bokáig érő ruhát. Nem elég, hogy félt, és undorodott a látványtól meg a szagoktól, még öregnek és lomposnak is érezte magát.

Útközben a City Road felé megvette a helyi újságot, és bár legszívesebben ott nyomban átnézte volna az állást kínál rovatot, nagyon hideg volt, és arra gondolt, hogy talán még havazni is fog, úgyhogy tanácsosnak tűnt előbb szállást keresni.

Néhány órával később talált is magának egy szobát. Mrs. Halliwell csodálatos otthonával össze sem lehetett hasonlítani; csupán egy kopott kis szoba volt egy megereszkedett ággyal, mosdótállal, egyetlen gázégővel és gázkandallóval. De addig megteszi, amíg talál magának egy bentlakásos állást.

A ház négyszintes volt, mindössze egyetlen, nagyon elhanyagolt fürdőszobával és egyetlen vécével. Mivel minden emeleten legalább négy ajtó nyílt – az övé a másodikon, leghátul –, jobb bele sem gondolni, hogy vajon hányan használhatják azt az egyetlen vécét. De aztán emlékeztette magát, hogy ő mindig is közös illemhelyre járt, és egyébként sem volt soha igazi fürdőszobája, úgyhogy nem is tudja, miért borzadt el a kilátásra.

A City Roadon egy-két ház még megmaradt családi otthonnak, de a többség ócska vendégfogadóként működött. Pedig egy idősebb asszony, akivel néhány alapvető élelmiszer vásárlása közben a fűszeresnél beszélt, azt mondta, hogy húsz éve itt még tehetős emberek éltek. Azt mesélte, hogy a gazdagok fokozatosan elkezdtek egyre kijjebb költözni a városból, és ő most már arra számít, hogy az egykor takaros környékből néhány éven belül nyomornegyed lesz.

Ugyanez a hölgy nagyon szórakoztatónak találta Mabel devoni akcentusát.

– Úgy beszél, akár egy farmerfeleség – kuncogott. – Csak arra vigyázzon, nehogy kihasználják magát, vagy elcsenjék az erszényét, mer’ egy kicsit lassúnak hiszik.

Mabel legszívesebben azzal vágott volna vissza, hogy gorombaság ilyen személyeskedő megjegyzéseket tenni, de visszanyelte; idős asszony volt, és lehet, hogy jót akart a figyelmeztetéssel.

A gondolat, hogy esetleg partra vetett hal lehet egy nagyvárosban, újra megijesztette Mabelt. Egyszeriben azt hitte, hogy mindenki őt nézi, őt méregeti. Hangosan zakatoló szívvel sietett vissza a szobájába, bezárta maga után az ajtót, és úgy reszketett, mintha megtámadták volna.

De a szobában sem érezte biztonságban magát. A fölötte lévő szobákban dühösen kiabáltak, egy csecsemő szünet nélkül sírt, és amikor végre összeszedte a bátorságot, hogy kimenjen a vécére, az úgy bűzlött, hogy attól öklendezni kezdett.

Amióta Hallsandset elhagyta, most először kívánta azt, hogy bárcsak ne szökött volna el. Az emeleten veszekedő idegeneknél még Agnes éles nyelve is jobb. Ha ott kinyitotta a bejárati ajtót, friss és tiszta levegő jött be rajta, éjszaka pedig csak a tenger hangja hallatszott odalentről. Itt kocsik, taxik meg buszok jöttek-mentek az utcán, részegek és huligánok üvöltöztek egymással, kutyák ugattak, hangos zene és rekedtes nevetés hallatszott a sarki kocsmából.

Bemászott az ágyba, hogy fölmelegedjen, de egy kissé még azt is nedvesnek érezte, a lepedőknek pedig, amelyekről a házinéni délelőtt azt mondta, hogy tiszták, kellemetlen szaguk volt. Vajon mostantól fogva ilyen lesz az élete?

Ahogy étlen-szomjan ott gubbasztott az ágyban, ahhoz is túlságosan fázott, hogy kikászálódjon a kenyérért meg a sajtért, amit a boltból hozott, és bármennyire is szeretett volna egy csésze forró teát, nem mert kimenni a fürdőszobába, hogy a kannát megtöltse, nehogy összefusson valakivel.

Ekkor kibuggyantak a könnyei. A lelkiismeret-furdalás, a bűntudat és a magány könnyei. Azt hitte, kalandra indul, valami jobb felé tart, mint amiben addig része volt, de úgy látszott, sokkal rosszabb lesz annál.

Két nappal később Mabel elgyalogolt Cliftonba. A City Road-i fűszeres felesége azt mondta, ott rengeteg a munka, mert a konyhalányok, a szobalányok, a szakácsnők és a házvezetőnők mind oda járnak. Azt mondta, a háború kitörése óta a nők százával hagyják ott a szolgálói állásokat, hogy gyárba menjenek dolgozni. Mabelnek is ezt javasolta, mert azt sokkal jobban megfizetik, mint a házimunkát.

Mabel azonban nem akart gyárban dolgozni, és továbbra is egy koszos, lármás panzióban lakni. Egy magánháznál végzett munka biztonságára vágyott, egy tiszta, csendes helyre, ahol enni adnak neki, ahol nem kell emberek tucatjaival osztozni a vécén, és ahol meleg van. Amint kiismeri magát Bristolban, bármikor otthagyhatja, hogy jobb munkát találjon magának.

Hideg, csípős nap volt, és Mabel kísértést érzett, hogy a legjobb ruháját és kalapját vegye föl. A barna ruha gallérját és mandzsettáját krémszínű csipke díszítette. A hozzáillő barna kalap, amelyet ferdén csapott a fejébe, divatosnak látszott, és jól kiemelte a vörös haját. A ruhát ő maga varrta, mielőtt Martin bevonult, a hozzávaló kalapot pedig a férje vette neki Kingsbridge-ben. De hirtelen ráébredt, hogy nem viselhet ilyen vidám öltözéket; egy asszonyt, aki özvegynek mondja magát, és nincs teljes gyászban, azzal vádolnának, hogy „könnyűvérű”. Így aztán beletörődött, hogy az utált régi fekete ruháját kell fölvennie, amelyet már az apja temetésén is viselt, lekefélte róla a szegélye mentén rárakódott sárfoltokat, a főkötőt megkötötte az álla alatt, és a lompos fekete köpenyt is magára öltötte, hogy ne fázzon.

Összerezdült, amikor a kirakatokban meglátta a tükörképét. A fekete minden színt kilúgozott az arcából, amitől betegnek és öregnek tűnt. Azon gondolkodott, hogy vajon meddig kell még fenntartania a látszatot.

Az egyik mellékutcában egy trafik előtti táblára kitett hirdetésen megakadt a szeme. „Mindenes cselédet keresünk. Jelentkezés a Harley Place 6. szám alatt. A megfelelő jelentkezőnek jó fizetség.”

Mindössze öt perccel később már egy kétszárnyú, négyszintes, elegáns öreg ház kapuján lépett be.

Amikor útbaigazítást kért, azt mondták, a ház a Christchurchnél áll, és a Downsra néz, nem messze a függőhídtól. A Downsról kiderült, hogy egy hatalmas füves térség, amely mintha olyan messzire nyúlt volna, ameddig csak a szem ellátott. A Harley Place-szel szemben állva tőle balra épphogy csak odalátszott a híres Clifton függőhíd egy darabja. Az iskolából emlékezett rá, hogy ezt is Brunel tervezte, de meghalt, mielőtt megépült volna. Szeretett volna odamenni hozzá, és felfedezni a Downst. De előbb meg kellett szereznie ezt az állást.

Az előkert kicsi, de ápolt volt. Felment a lépcsőn, és becsöngetett. Egy idősebb asszony nyitott ajtót, aki egy hófehér köténnyel szinte teljesen eltakart fekete ruhát viselt.

– A mindenes cselédi állás miatt jöttem – mondta Mabel.

Az asszony tetőtől talpig végigmérte, és félig elmosolyodott.

– Maga vidéki lány!

Inkább kijelentés volt, semmint kérdés. Mabel azonban barátságosnak érezte az asszonyt.

– Igen, asszonyom, plymouthi vagyok. A férjem elesett Franciaországban, én pedig Bristolba jöttem munkát keresni.

Az idősebb asszony bólintott.