Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

AZ 1916-I KORONÁZÁS

I.

II.

FORRADALMI IDŐK

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bánffy Miklós

EMLÉKEIMBŐL

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-378-1 EPUB
ISBN 978-963-559-379-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1932

a borító George Barbier (1882 – 1932) metszete
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ 1916-I KORONÁZÁS

I.

Kilenc felé járt az idő. Hűvös novemberi este.

Néhány perccel előbb olyan volt a főváros képe, mint más háborús estéken; az utca ilyenkor a legcsöndesebb: a színházba vagy vacsorára indulók eltűnése, az esti rikkancsok elnémulása után. A járdákon néhány megkésett ember haladt el, az úttesten árva konflisló fáradt patái csattogtak. Egyéb semmi.

De ma este kilenckor váratlanul megélénkült mindenfelé. Színházakból, mozikból, még a vendéglőkből is hirtelen kisereglett a nép; halkan, szótlanul jöttek ki az emberek sietve és némelyek még csak most gombolgatták a felöltőjüket. Mindenki hazafelé indult. Csak egy pillanatra állt meg egy-egy csoport a napilapok hirdető táblájának fénylő négyszöge előtt, melyen egyetlen sürgönynek az araszos betűi sorakoztak feketén. És a háborús jelentések egyhangúságában megfáradt emberek fölfigyeltek. Ezen az estén, ebben az órában egyébre gondoltak, mint a megszokott „Höfer”-rébuszok megfejtésére, elfeledték rövid időre a növekvő nyomorúságot, a mindennapi aggódást a fronton levőkért, az epedést a fogságba esett hozzátartozókért, az elesettért való gyászt.

Mindenkin valami általános csapásnak önkéntelen és öntudatlan érzése vett erőt, valami nagy, közös aggodalom váratlan és ismeretlen jövővel szemben.

Azon a tündöklő papírtáblán Ferencz József halálhíre állott. Mindenki tudta, hogy igaz és mégis el nem hihetően hangzott. Csak erőszakkal lehetett elképzelni, hogy az, akinek trónra léptére még a legöregebb emberek sem emlékeztek, az, aki majdnem azonossá lett a magyar királyság és az Osztrák-Magyar Monarchia fogalmával, aki legtöbb ember előtt már nem is élő és halandó embernek, hanem el nem múló szimbólumnak látszott, hogy az nincs többé. Erőszakosan kellett levonni a gyászhír következményét, azt, hogy mától fogva új uralkodó van, alig ismert fiatalember, - nem többé az az öreg, mindenki előtt ismert és mégis mindig rejtélyes nagyúr, kit mindenki valami örökkévaló és soha meg nem változó legfőbb hatalomnak tudott. Annak a hírnek hallatára, amely pedig az emberi egyenlőség örök törvényét igazolta, majdnem csodálkozás vett erőt az embereken, akár a természet mindennapi rendje változott volna meg.

A főkapitányságról minden színházba, mulatóba, vendéglőbe telefonüzenet röpítette a parancsot a zenének, előadásnak abbahagyására. Rendszerint későn érkezett a parancs; mindenfelől az a válasz jött, hogy már tudják, hogy a muzsika magától elnémult, az előadás megszakadt; olyan gyorsan terjedt el a gyászhír és olyan rögtönösen határozott az egész közönség maga.

Én is így jártam. Délben már aggasztó mendemondák jártak a király válságosra fordult állapotáról, este nem mentem el az operába, mint máskor, hanem a kaszinóban maradtam, mely állandó kapcsolatban volt a miniszterelnökséggel és ahol bizonyos volt, hogy azonnal értesülhetek, ha valamiben rendelkezni kell. A halálhír vétele után azonnal fölhívtam elsőben az operát, majd a Nemzeti Színházat. Mindkettő azt felelte, hogy már ők hallották (honnan, nem tudom) és a főrendező bejelentésére a nézőtér már ki is ürült.

Másnap borús őszi reggel köszöntött be. Valahogy tán a rendesnél is sötétebbnek látszott.

És a lapok hosszú nekrológjai, búcsúztató vezércikkei után, részletek jöttek. Az utolsó órák története.

Egyszerű, szenvedélytelen dolgok, kristálytiszta és kristályhideg részletek, amilyen az egész élete volt. Utolsó percig az íróasztalánál dolgozott. Az aznapi munkáját befejezte. Az aznapra kiszabott kötelességet. Restancia nem maradt utána. Még az utolsó óráiból sem. Mielőtt lefektették, kis kulccsal gondosan bezárta azt az aktatáskát, amelyben mindennap a bizalmas iratok hozzájutottak. Végső szava is olyan egyszerű, frázis nélküli szó: „Fáradt vagyok.”

Csak ennyi. Olyan mondat, melyet az utóbbi évtizedek bármelyik estéjén elmondhatott volna ő, ki egész életében minden birodalmának legszorgalmasabb munkása volt.

A hó utolsó napján volt a temetése.

Alig érkeztem vissza onnan, alig ocsúdtam föl annak a rémes zűrzavarnak kelletlen benyomása alól, amely a Stephansdom-beli szertartást szörnyű tolongássá változtatta és amely annál meglepőbb volt, mert a bécsi udvartartásnak örök idők óta kicirkalmazott rendje mindenkor tökéletes volt; midőn meghívást kaptam a koronázást előkészítő értekezletre. Még aznap délelőtt, december 1-én a várba kellett mennem.

A miniszterelnökség várótermében gyűltünk össze. Néhány miniszter, a műemlékek bizottságának elnöke, a főkapitányhelyettes, az osztályfőnökök és előadók.

Nyomott hangulat volt. Mindenki annak a borzalmas összeütközésnek a hatása alatt állott, mely a brucki vonalon történt az éjjel. A bécsi gyors, amely zsúfolva volt azokkal, akik a temetésről tértek vissza, egy szembejövő személyvonatba futott bele. A reggeli lapokban még csak pár szavas sürgöny volt, de úgy hírlett, hogy százakra menő sebesült és vagy harminc halott esett áldozatul. Bizonyos volt már, hogy Thallóczy Lajos, a kiváló történész, Bosznia magyar szervezője és Ferencz József egyik bizalmas szolgája a halottak között van. Sokaknak hozzátartozója is a vonaton lehetett, hiszen senki sem tudhatta, hogy ki, melyik vonattal indult vissza Bécsből. Ezért minden újabb érkezőt kérdezve, kutatva, bár nyugalmat színlelve, menten körülvettek. És minden újabb belépő újabb megdöbbentő részleteket hozott.

Fekete nap volt ez.

Komor arccal ült le mindenki a tanácskozóasztal köré, mert az az iszonyú szerencsétlenség, mely éppen az öreg király temetésének éjszakáján, a háborúnak immár harmadik évében, az új koronázás küszöbén csapott le, valami balvégzetű jóslatként hatott. Bizonyára mindenki így érezte, bár senki senkinek egy szót sem mondott róla, mintha félne attól, hogy a kiejtett szó kihívja a sorsot.

De az idő telt és tanácskozni, rendelkezni kellett, így hát elhessegetve a szívszorongás aggodalmát, az értekezlet munkához fogott. Ekkor született meg az a rendezőbizottság, mely szakonként széjjel osztotta a föladatokat. Reám, ki már négy év óta az állami színházakat vezettem, a koronázás művészeti rendezését s a koronázás külsőségeit bízták.

Rettenetes föladat volt. Sok minden okból. Elsőben karácsony előttre, majd december 28-ra, végül 30-ra tűzték ki a koronázást. Utolsó terminus ez a nap volt, minthogy a budget-törvények szentesítése miatt szükségesnek látszott, hogy a király újév előtt összes közjogainak birtokába lépjen. Tehát mindössze 26 nap. Huszonhat nap, télen, fagyban, alig nyolc órányi napvilággal, háború idején, midőn csak olyan anyagokkal lehetett számolni, melyek valahol raktáron vannak és csak azokkal a művészekkel, akik nincsenek valamelyik fronton.

A művészekkel szerencsém volt. Jobb munkatársakat nem is kívánhattam volna magamnak. Csak egyik feladatnál kerültem bajba.

Hagyományos szokás, hogy az ország a koronázáskor százezer aranyat ajándékoz az uralkodónak. Díszes láda kellett ehhez a szimbolikus ajándékhoz. (Az aranyak csak az átnyújtás idejére jelentek meg és rögtön utána visszavándoroltak az állami bankba.) A ládát Bachruchnál rendeltük meg, megtervezésére Zutt ötvöstanár vállalkozott. Szörnyű rajzokat hozott. Valami a Fidzsi-sziget lakókhoz méltó idomtalanságat, melyről ő azt hitte, hogy magyar stílus. Svájci ember létére így akart magyarkodni. Három-négyszer vissza kellett vetni vázlatait, mind csúnyábbnál-csúnyábbak lettek. Már két hete bajlódtunk ezzel, midőn az ezüstműves kijelentette, hogyha még aznap meg nem kapja a rajzot, nem vállalja a munkát. Mit volt mit tenni? Kénytelenségből megrajzoltam magam, a hangsúlyt két domború ezüst angyalra helyezve, melyekről tudtam, hogy Teles Ede barátom idejére és kitűnően megmintázza őket.

Zutt pedig borzasztóan megharagudott és talán ez okozta azt, hogy visszaköltözött kedves hazájába.

A Dísztéren, azokban a bolthelyiségekben, melyekre Zala mester angyala a lábujjával mutat, helyezkedtünk el; az volt a mi központunk. Műhely is volt ez, tervező műterem és iroda is. Fűthetetlen és hideg, de a jó nagy magas ablakok mögött mindenütt világos.

Odabenn pedig furcsa élet indult.

A leghosszabb helyiségben széles rajztáblák sorakoztak a homlokzat hosszában, melyeken az építészek Györgyi Dénes, Kós Károly, Pogány és olykor Lechner öles rajzsínekkel pontos terveket kellett papírra vessenek, mialatt a hátuk mögött a fiatal Lehoczky hat méteres címereket írt a falra. Közben a sarokban hol gipszeket öntenek, hol papírmasét pacskoltak. A szomszéd szobában lécből összerótt csontvázakon szobrok dúcosodtak nagy sietséggel, mintha a figurák máról-holnapra híznának kerekre. A terem legvégén írógép kattogott szüntelen. Nemez, posztó és bársony minták garmadái mellett, mintázni való agyagládák, plasztilin-kockák, gipszöntő vedrek, enyves papírlemezek között bukdácsolt az ember, míg egyik ajtótól a másikig eljutott.

Fattyúkeresztezés volt ez egy középkori boszorkánykonyha és valami szörnyen rendetlen pallérbarakk közt és azt hiszem, ha valaki beavatatlan belépett volna, bizonyára azt hitte volna, hogy itt összezárt mániákus őrültek tanyáznak, kiknek mindegyike a maga rögeszméjét követi, rajzban elmerül, mintáz, vagy kopácsol szüntelen és senki sem törődik azzal, ami körülötte történik.

Ebben a boszorkánykonyhában én viseltem a főszakácsnak kissé komikus szerepét, ki minden fazékba belekóstol és minden tepsibe beledugja az orrát. Nem lehet-e ezt másként, hiszen az egész díszítésnek a felelőssége rajtam volt és engem szidtak volna azután (mint ahogy szidtak is), ha valami nem jól sikerült. Az egész rendezésbe egységet hozni, a koronázás minden egyes fázisának a maga fontossága szerint kellő keretet adni, ez volt a föladatom; ezért bizony bele kellett kontárkodnom mindenki mesterségébe.

Azon a négy héten teljesen annak a munkának éltem. Ezért keveset tudok arról, ami ezalatt a négy hét alatt máshol történt. Bár képviselő voltam, arról a vitáról, amely a nádorhelyettes megválasztása körül indult, személyes emlékem vajmi kevés. Így távol állva attól a szócsatától, még csodálatosabbnak látszott az ellenzéki pártok okvetetlenkedése, amely oda csúcsosodott ki, hogy a 48-as párt a köznemesi sorból származó Tiszával szemben mindenképpen egy főherceget akart megválasztani. És midőn József főherceg tiltakozott az ellen, hogy az ő nevével korteskedjenek, akkor féktelen gyűlöletükben a legváratlanabb nevekkel hozakodtak elő, igen tiszteletreméltó öreg urakéval, kik bizonyára ámulva olvasták jelöltetésüket a lapokban.

Más úton is megpróbálták akadályozni a Tisza nádori tisztét. Azt a jelszót adták ki: „protestáns nem koronázhat!” És persze közjogászokat, történetírókat mozgósítottak a bizonyítására. Az hírlett, hogy igen-igen magas helyre is eljuttatták ezt a gondolatot, ahol bizonyára sejtették, hogy termékeny talajra talál. Végül Csernoch hercegprímás döntötte el ezt a vitát, maga is Tisza mellé állván és midőn vele szemben is katolikus érvelésekkel hozakodtak elő, állítólag ezzel torkolta le őket, mondván az ő tótos kiejtésével: „Én jobbán tudom, én vágyok kárdinális!” Ez ellen persze nem volt argumentum és a vihar végleg elült.

Mindez persze mendemonda, amiről közvetlen tudomásom nincs és mely csak, mint távoli visszhang jutott el hozzám, kinek minden órája ezernyi gond és folytonos szaladgálás között folyt le. Minthogy a főbizottság kimondotta, hogy csupán a vár területére szorítkozik a koronázási ünnepély, de a részletek nem voltak megállapítva, reám hárult az a feladat is, hogy az egyes szertartási aktusok helye iránt javaslatot tegyek.

A koronázási templom adva volt; a Szent György tér a kardvágás számára, de a nép láttára leteendő eskü helyét meg kellett találni. Úgy gondoltam, hogy a legszebb keret a Halászbástya lenne, melyet mintha erre a célra építettek volna. A főkapitányhelyettes miatt, ki e tervért merénylettől való félelmében nem vállalta a felelősséget, ez nem valósulhatott meg.

Pedig be szép lett volna!

A patkószerűen előugró szárnyak boltívei alatt a meghívott közönség, a lépcsőkön az országgyűlés és a vármegyék küldöttei tarka zászlóikkal, színes díszmagyarban, lejjebb pedig, egész a Hunyadi-szobron túl is, ezernyi nép elfért volna. És fönn a közbeeső erkélyen, mindenek fölött és mindenki előtt, a kőcsipkék fehér koszorúja alatt a prímással és nádorral kétfelől: a király kezét esküre emelve. Fenséges pillanat lett volna! Felejthetetlen pillanat annak is, aki a Szent István koronájával fején oda kilépne. Lábainál a Duna, a milliós főváros, és mögötte a magyar alföld tengerszerű végtelen síksága. Valóban, ott külsőleg is, a nemzet előtt tette volna le az esküt.

Miután ez a terv nem valósulhatott meg, más megoldás után kellett nézni. Így aztán a Szentháromság téri Fogadalmi oszlop stílusos kiképzését ajánlottam. Ezt fogadták el és még aznap fölvázoltam Pogány Móricnak azt a baluszteres emelvényt, mely azt a barokk oszlopot elég szerencsésen egészíti ki. Azóta kőből megépítette ugyanígy; sajnos nem javította ki azt a néhány hibát, mely a hevenyészett tervbe természetes, hogy becsúszott, de amelyeket a maradandó kivitelnél korrigálni kellett volna.

A Szent György téri domb dolga könnyű volt. Csak a környező tribünök elhelyezését kellett számba venni. Megszereztük a 67-i koronázáskor emelt domb méreteit, tágabbra szabtuk a felső teret, mivel atyámtól is és másoktól hallottam, milyen aggodalom fogta el őket, midőn Ferenc József oda egyedül fölvágtatott. Két galopp ugrással fönt volt és mind a négy vágáskor, midőn Szent István kardjával a négy világtáj felé suhintott, szürke paripája, amely tán megbokrosodott az ágyúlövések, éljenzések zajától, négyszer szökött ágaskodva föl. Mindenki, aki közelről látta, attól félhetett, hogy a korláton is átugrik a ló. Ferenc József azonban pompás lovas volt. Mesteri kézzel helyben forgatta át a tajtékzó lovat és meg sem rezzent nyugodt, királyi tartása.

A legnagyobb és legszebb feladat azonban a templom belső díszítése volt. Lechner Jenővel középkori miniatűr képekből merítettük a díszítés motívumait, elhatározva, hogy az egész templomot sötétvörösbe öltöztetjük, hogy nyugodt háttere legyen a díszruhás tömegnek, amely majd meg fogja tölteni. A templom pillérei számára is hosszú függönyburkolást rendeltünk, mert azokon is végig kanyargott az a talán nagyon stílusos, de rettenetes nyugtalan falfestés, mely, ha csupaszon marad, tűrhetetlen tarkabarkaság lett volna az egész kép. A templom építője, az öreg Schulek, kitől ezek a festések származtak, rettentően megsértődött. Fűhöz-fához szaladt, hogy minket, „vandálokat” beáruljon, botránnyal fenyegetőzött és azt híresztelte, hogy tönkre tesszük az ő remekművét. Úgy emlékszem, utolsó előtti este volt, midőn nem éppen rendeletet, de „tanácsot” kaptam, hogy a pillérburkolást hagyjuk el.

Nagykésőre tudtam Lechnert megtalálni, aki nélkül nem akartam ebben intézkedni.

Az operaelőadás vége felé keresett föl az intendánsi páholyban. Azon a szűk kis pamlagocskán, amely annak hátsó fülkéjében áll, szomorkodtunk a beavatkozás fölött s végül már-már belenyugodva a letiltásba, úgy határoztunk, fölmegyünk a várba és megnézzük, megbíráljuk utolszor ezt a dolgot.

Éjjel 11 óra volt, midőn odaértünk. Az éjszakai munkások serényen dolgoztak a gyéren világított templomban. Misztikus elfogódottság vett az embereken erőt. A csúcsos baldachinok a két trón fölött, az oltár sátra és a pillérburkolás leomló függönyei, melyek mind, hosszú ráncaikkal majdnem végtelen magasságúvá varázsolták a templom hajóját, olyan gyönyörű széppé, a mindent ellepő bíborvörös bársony annyira bensőségessé és mégis magasztossá tették az egészet, hogy valóban az lett volna „vandalizmus”, ha ezt a képet megrontjuk. Elhatároztam, hogy nem változtatok rajta és vállalom a dolgot így, mert lehetetlen, hogy bárki, aki ezt látni fogja, ne igazolna minket.

És valóban, a koronázás díszítéseiből ez lett a legsikerültebb. Az, amire mindenki, aki ott volt, emlékezni fog.

A koronázást megelőző héten mind lázasabban folyt a munka és én alig találkoztam mással, mint akivel dolgom volt. Mégis, közvetlen karácsony előtt, hozzám is eljutott annak a kinevezésnek a híre és hatása, mely mintha lelohasztotta volna az embereknek a háborús világ közepette amúgy sem nagyon nagy lelkesedését. Ez Burián elbocsátása és Czernin külügyminiszteri kinevezése volt. Egyszerre föltámadtak azok a szóbeszédek, melyek már a háború előtt aggodalmas jövendőt jósoltak. „Efef”[1] szelleme mintha föltámadt volna sírjából. Az a centralista szellem, amely mindent gyűlölt, ami magyar és amely valami szláv impériumnak a megvalósítását tűzte volt ki célul. Ennek első szószólója éppen Czernin volt, kinek egy könyve jelent meg erről, - és akit az elhunyt trónörökös belső emberének és bizalmasának tudtak. Állítólag a volt trónörökös egyszer azt mondta: „Az utódomat úgy nevelem, hogy az én politikámat kövesse, a magyarok készüljenek hát el arra, hogy két emberöltőn át ezzel kell számolniok.”

Ez a közismert mondás elevenedett föl hirtelen a Czernin kinevezésére és úgy hatott, mintha az a szóbeszéd talán mégis igaz lett volna. A hatását csak külsőleg enyhítette később az, hogy Zita királyné rögtön a „Pro Transsylvania” segélyakció élére állott, ahogy Budapestre érkezett, azonban a szívekben a fullánk és a gyanakvás lappangva továbbra is bennmaradt.

A koronázás főpróbája az uralkodópár megérkezte után, 29-re volt bemondva.

A király nagyon kegyesen fogadott. Azt mondta, emlékszik rám. Azzal a jóságos mosollyal mondta, amely állandóan az ajkai köré íródott akkor is, ha hallgatott.

Rokonszenves és egyszerű modora volt.

Szépen, nyugodtan folyt le a próba, zárt ajtók mögött. Midőn egy óra múlva vége lett és magamra maradtam: az oltár fölötti világításnak egyik 4000 gyertyás lámpája, amely láthatatlanul a szentély fölé palástként emelkedő sátorba volt szerelve és amely a próba alatt teljes fénnyel égett, a hőségtől fölrobbant. Parányi üvegdarabok hulltak le és az oltárt teleszórták apró, éles kristálytörmelékekkel.

Elejét kellett venni annak, hogy ilyesmi a koronázás szertartása alatt megtörténhessék. Az oltárjelenetnek, a koronázás tényének megvilágításáról lemondani nem volt szabad és decemberben bizony lehetetlen napsütésben bizakodni. Így hát a villanyszakértő tanácsára egy hüvelyk vastagságú üveglapot csiszoltak hirtelen, amely alulról teljesen elzárta azt a teret, amelyben a villanyégők voltak elhelyezve.

Ennek az intézkedésnek másnap majdhogy végzetes következése nem lett.

Az utolsó rendelkezés a koronázás előkészítésében azonban nem ez volt. Késő délután, midőn a szentkoronát elhelyeztük a Lorettói kápolnában, vettem a hivatalos főlovászmester üzenetét, hogy azonnal beszélni akar velem.

Fölkerestem őt. Előadta, hogy Őfelsége „kívánsága” szerint az a drapéria, mely a várpalota bejárata fölé van függesztve és amely óriási angyalokkal és címerrel a vár felől lezárta a Szent György tér díszítését, levétessék, hogy Őfelsége paripája attól visszatéréskor meg ne ijedjen.

Azt az ellenvetést tettem, hogy ettől aligha kell félni, mert a díszítés csupán fönn 15-20 méternyire a földtől, a monumentális kapu fölső peremén van elhelyezve, hol még ember is csak távolról láthatja meg. A főlovászmester, aki jó lóértő volt maga is, vállat vont erre és megismételte azt, amit előbb mondott. Hát ezzel rendben voltunk. Megígértem, hogy reggelre levétetek mindent a kapuról.

De még egy kívánsága volt: a király úgy kíván a templom előtt paripájára ülni, hogy ne kelljen előbb kengyelbe tenni a lábát és e célra csináltassak még az éjjel valami lépcsős zsámolyfélét, amelyről a lábát közvetlenül átvethesse a nyergen.

Ez már nehezebben megvalósítható parancs volt. Kétségtelen volt ugyan, hogy bármi emelvény mellé pontosan oda lehet állítani az olyan tökéletesen idomított állatot, amilyenek a bécsi Marstall lovai. De a koronázott magyar királynak a templom főbejárata előtt, az egész ünneplő sokadalom előtt kell lóra ülnie. Már most oda egy lépcsős kis emelvényt tenni, mely nyilván csak arra szolgál, hogy a király nyeregbe üljön, ez olyan szokatlan és furcsa megoldás lett volna, amely nálunk, annyi lovasember szemében, bizonyára előnytelen magyarázatokra adott volna okot. Így tehát más megoldást kellett találni. Megbeszélve gyorsan a művezető építőmesterrel, összecsaptunk hát egy alacsony, gárgyaszerű falacskát, mely a járda szélén, a kapu baldachinja mindkét oldalán húzódott el jobbra és balra is, és ebben volt aztán belülről néhány lépcsőfok elrejtve. Ez is elég szokatlan volt, de a közönség úgy vette, hogy a törpe fal a templom elzárására szolgál.

Rettentően hevenyészett dolog volt ez, de elkészült mégis, mivel nem lévén fagy, a beton valahogy megkötött reggelre.

Későn tértem haza. Alig aludtam egy keveset, mert másnap már nagyon korán a templomban akartam lenni, minden utolsó részletet még egyszer átvizsgálni.

Alig múlt el hajnali négy óra, amikor elhajtattam hazulról.

A koromsötét város élettelen volt. Semmi hang, semmi nesz. Csak a fiákerlovak lépése csattogott egyedül a bakacsin éjjelben, csak egy-egy lámpa pislogott itt-ott... Mennyi fény, mennyi dísz, mennyi pompa vonul ma föl!... Magam is arannyal kihányt díszmagyarban. És kihajolva a kocsiablakon, önkéntelen ahhoz a sok ezer testvéremhez szállott el a gondolatom, kik odakinn a lövészárkokban, sárban, hóban, töltik el ezt a hideg, nedves, téli éjszakát.

[1] „Efef”-nek (F. F.) Ferenc Ferdinand trónörököst hívták

II.

A sötét éjszakából a kis mellékajtón át bejutottam a koronázó templomba. Az éjjelből hirtelen belépve a teljes fényben úszó kereszthajóba, valami csodálatos érzés kapott meg. A népmondákban vannak ilyen váratlan fordulatok, mikor a mesehős átvergődvén koromfekete és úttalan tárnákon, egyszerre csak a tündérpalotában találja magát.

Az este, amikor utolszor ott jártam a külső gárgya megépítése miatt, csak egy pár lefödött lámpa égett itt-ott, ahol éppen dolgoztak; most azonban az egész templomban végig ragyogó világosság!

Dacára, hogy Lechner tanárral együtt terveztük volt az egészet, - minden legapróbb részletet többször is megbeszélve, - dacára, hogy a koronázás főpróbájakor a trónok baldachinostól, imazsámolyostól már a helyükön állottak, az oltárnak fehérselyemmel bélelt bíborsátra is, a pillérek függönyei is mind már fel voltak szerelve, mégis most, mikor szakadatlan éjjeli munka után a templom ünnepi ruhája be volt fejezve, a csillárok kigyúlva, mikor az egész beteljesedve tárult föl előttem, magamat is meglepett az a harmónia, mely oly szerencsésen összefogott mindent.

A mellékhajókból vörös szövettel bevonva, lépcsőzetes üléssorok indultak le, két felől az oldalablakok magasságától a közbelső járóig, keskeny garádicsok, vörösek azok is, kapcsolták rézsútosan össze őket és ennek a fokonként süllyedő kettős lépcsősornak a vonalában, mely kitáruló völgyé változtatta a templom egész hosszát, volt valami, ami az ünnepvárást, a befogadást fejezte ki; mintha a templom hosszú, piros karjait ölelésre nyújtaná, várva az ünneplőket, az országgyűlést, a királyt. És ha a szem fölhaladt a pillérek hosszan leomló bársony-burkolásán, ha követte fölfelé azokat a vaskos, függélyes ráncokat, melyek mozdulatlan hullásokban, valami óriás orgonának a sípjaiként vezettek a magosba, - odafönn a csúcsos boltozás alatt széles karikában fehér tűzkörök úsztak, mint a szentek feje mögé íródó glória, az ívek áthajtását betöltve széjjel szóródó fényporukkal.

Hátul valahol és fönn a legmagosabb fokokon még serényen kopácsoltak. A szentély mögött sietve varrták a párnákat. A villanyszerelők a második áramkört fejezték be hosszú létrákon. Mindenfelé siettetni kellett a munkát, mert az idő múlt, múlt, szédületes gyorsan.

Nemsokára megjöttek azok a pálcás ifjak, kik a templomban a rendtartásra és a vendégek elhelyezésére voltak hivatalosak. Ezek közül néhányat fullajtárnak magam mellé vettem, egyiket összekötőnek a III. Béla kápolnában elhelyezett fővílágosítóval, másokat hírnöknek künn a térre, vagy hírvivőnek az előfordulható váratlanságok elintézésére.

Majd a fényképezek is megérkeztek és velők Schwormstadt Félix festő, e kiváló grafikusa a német „Illustrierte”-nek, mely egyedül volt a világjáró képeslapok közül az ünnepségen képviselve. A fényképezők a leborított szószékben bújtak el, szegény Schwormstadt pedig alatta, bársony sátor-bura alá szorult. Rettentő szűk kis odú volt ez, de másként lehetetlen volna akár őt, akár a fényképezőgépeket elhelyezni, hiszen a koronázás országgyűlés is, egyházi és udvari szertartás is lévén, közbül sem neki, sem a fotográfusoknak helyük nem lett volna. Schwormstadt igen jól végezte dolgát mégis és az a színes kép, mely tőle az „Illustrierte”-ben megjelent, az egyetlen, mely valamennyire megközelítette azt a pazar fényhatást, melyben azon a napon pár múlandó órákig gyönyörködtünk.

Már a koronaőrök is a templomba érkeztek.

A Lorettói kápolnában elkészített állványokra tettük ki a koronát és a jelvényeket, mindeniket külön-külön egy-egy párnára erősítve oly módon, hogy azokat a menetben lovon is lehessen biztonsággal vinni.

Ekkor csodáltam meg utoljára a Szent István koronáját. Mesés tárgy ez! Nemcsak a múltja, a hozzáfűződő hagyományok és legendák miatt, hanem önmagában is valóban egyetlen a világon. A maga összerótt, kettős művessége dacára, vagy talán éppen amiatt, - valami csodálatosan és úgyszólván váratlanul szép. És ami meglepő: a zománcok rajta ma is olyan tündöklőek, mint ezer évvel ezelőtt, midőn annak az ismeretlen ötvösnek a kezéből kikerült; ami pedig majdnem érthetetlen: az igazgyöngyök rajta, - sok száz sorakozik végig az élein - ma is élnek mind, pedig sok századok óta foglaltattak oda és századok óta lepecsételt, majdnem légmentes ládában őrzik.

Már a millenniumkor, midőn három napon át ugyanebben a templomban ki volt téve, ahhoz a díszőrséghez tartozván, mely a Szent Korona körül tett szolgálatot, alkalmam volt azt emlékembe vésni. De most, húsz évvel később, érett ésszel, fejlettebb szemmel még jobban gyönyörködtem benne.

Van azonban a koronán kívül még egy rendkívüli kincs a klenódiumok között, mely szintén páratlan a maga nemében. Ez a jogar. Mikor került a magyar királyok kezébe: ismeretlen, de a hagyomány azt is Szent Istvánnak tulajdonítja, ökölnyi gombja üvegtiszta kristály. Kúszó oroszlánok vannak faragva rajta. Arab munka, a VIII-IX. századból. A nyél és a foglalás arany; az sem sokkal későbbi. És az ember elmélázhat fölötte. Honnan került, hogyan jutott Magyarországra? Milyen végzet vezette el idáig, hány kézen járt, hány féle sors érte az elmúlt idők során? És az a csillogó kristály az aranypálca fölött? Valóban szimbolikusnak mondható bizony, mintha azt akarná kifejezni, hogy a legnagyobb emberi értékek fölött egyedül a szenvedélytelen, tiszta szándék uralkodhat.

Közben hét óra is elmúlt, és bár ott hátul az oltár mögött néhány varrólány még mindig a párnákon dolgozik, a főkaput meg kellett már nyitni.

Alig, hogy kitárult, mind sűrűbben érkeztek is a koronázás résztvevői.

Az elsők között Eszterházy Móric, a későbbi miniszterelnök.

Vele csevegtem éppen, midőn a templomba levezető lépcsők tetejéről magános, vékony fiatalember sötét alakja tűnt fel a már megvirradt reggel világos háttere előtt. Sötétzöld aranyhímzésű frakk volt rajta. Háromszögű lapos kalap a karja alatt. Hozzánk jött. Elsőben nem ismertem reá ebben a gálában, mert csak egyszer-kétszer találkoztam volt vele, akkor is egyszerű civilben. Czernin volt, az új külügyminiszter.

Nálam előbb a helye iránt tájékozódott. Azután Eszterházyval fogott kezet.

Abból a mozdulatból, abból a néhány semmitmondó szóból és főleg abból a tudó mosolyból, mely az ajkai köré íródott, mintha egész programot olvastam volna ki. Mintha mindez azt mondta volna Eszterházynak világosan: „Látod? Én már beérkeztem! Most már rajtad a sor! Az is meglesz legközelebb!”

Abban a percben teljes biztonsággal éreztem ezt. És feltámadt bennem egy pillanatra az az aggodalom, mely Czernin kinevezésekor mindenkit elfogott. Vajon valóban igazzá válik az a szóbeszéd, az „F. F”. jövendölése? De elhessegettem ezt a benyomást. Hiszen őrültség volna Tiszát háború idején elejteni, őt, kinek gigászi egyénisége egyedül bírta hordozni a honvédelem óriási terhét. Talán azután. De most...?

Nem! Ez képtelenség volna!

Mind többen, többen jöttek. Már hemzsegett a sok díszruhás nép, már kezdte ellepni a lépcsőzetes emelvényeket. Az a néhány művész, Stróbl Alajos, Glatz Oszkár és mások, kinek helyet szorítottunk a templomban, már felsiettek a jobboldali ablakok alá.

A palotahölgyek is kezdtek bevonulni. Gyönyörű magyar ruháikban mintha elmúlt századok családi képei elevenedtek volna meg. Szédületes gyémántdiadémok, gyöngyös kösöntyűs főkötők csillogtak a mindenfelől leomló villanyvilágban. Utolsó fölvonása volt ez a pompázatos múltnak.

Ahogy ott a bejárónál álltunk, útbaigazítva a mind szaporábban érkezőket, hirtelen egy szélesvállú magyar tábornok szólított meg franciául. A bolgár király! Nagyon haragos volt az arca.

A koronát akarja látni, mielőtt a helyére megy, szólt röviden.

Bevezettem a Lorettói kápolnába.

Figyelmesen megnézett mindent. Nagy műértő, és kitűnő ízlésű ember. Nagy érdeklődésében pár percig elfelejtette a haragját. De azután igen indulatosan kezdett beszélni az ő nagy sérelméről. A hatéves kis trónörökössel tették össze az emeleti oratóriumba. Eldugták. Eldugták, hogy ne lássa senki. Eldugták őt, az egyedüli uralkodót, aki hozzánk eljött. És íme eldugják, odateszik egy kis gyerekkel, oda, ahol senki sem láthatja őt, őt, aki idejött nemcsak azért, hogy szövetségi hűségét bizonyítsa, de mint a magyarok mindenkori barátja. „Ez a hála! Ezt tették velem!” - mondotta.

Reám nézve végtelen kínos volt Ferdinand király kifakadása, annál inkább, mert múlt évben, mikor Szófiában fogadott, kitűnően nyájas volt hozzám. Magyaráztam hát, hogy az elhelyezés nem az én dolgom és próbálkoztam mentegetve előadni, hogy végre is a kis Ottó főherceg, mint trónörökös, rangban az uralkodó után most a legelső...