részlet

Örkény István művei
Sorozatszerkesztő Reményi József Tamás

Szerkesztette Radnóti Zsuzsa és Reményi József Tamás

A jegyzeteket írta Radnóti Zsuzsa

Borítóterv Váradi Zsolt

© Örkény István jogutódai, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 479 756 2

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Az írónak az a mindene, amit ír. Az az ő kincse, sorsa, becsülete, bélyeggyűjteménye, gyümölcsöse, családi háza. Így aztán, ha hozzáfog összeszedni legjava írásait, mint én most e novelláimat, valójában leltárt csinál élete összes szerzeményeiről. Egy ilyen válogatás fölér egy önéletrajzzal, méghozzá olyan önéletrajzzal, melyben se letagadni, se elkenni, se szépíteni nem lehet a dolgokat. A rendőrségi hírekben így mondják: a bűnös töredelmes vallomást tett. De vajon miről vallok én, vagy pontosabban ez a novelláskötet?

Azt hiszem, az írói lét tulajdonképpen szerzetesi lét. Nekem legalábbis mindig a cellamagány és a magamra koncentrálás volt az ideálom. Sajnos sohasem úgy éltem, ahogy szerettem volna. Állandóan mással voltam elfoglalva; utazásokkal, szerelmekkel, forradalmakkal, háborúba menéssel, háborúból hazajövéssel; vagyis ahelyett, hogy végigírtam volna az életemet, minduntalan új életet kezdtem, s aztán leültem, és megírtam ezeket az újrakezdéseket.

Ettől ez a novellaválogatás sokat szenvedett. Nem lett „egyenletes”, nem „fölívelő”, nem tükrözi „folyamatos fejlődésemet”. Sőt! Elcsodálkoztam, amikor kézbe vettem kezdő koromból megmaradt novelláimat. Amit már akkor – harminc évvel ezelőtt – elég jól tudtam, azt húsz évvel később mintha elfelejtettem volna, s csak nagyon lassan, roppant fáradságosan tanultam meg újra.

Hogy ez nem mindig saját jószántamból, hanem külső szorításra történt, nem számít enyhítő körülménynek. Az írói felelősség egyszemélyes, és senki emberfiára át nem hárítható. De talán nem is baj, ha ez a kötet – mint életem is – az összes szorítások és föllélegzések, elbukások és új nekifutások mozgalmas diagramját követi. Mindnyájunk második hazája az idő. Engem a 20. század száműzött a cellamagányból; alighanem azért, hogy így hívebben követhessem e kor változékony és csillapíthatatlan lázgörbéjét.

(Örkény István: Válogatott novelláim elé, 1971)

Fiatalkoromból

I.

Gyűlölet

A szomszédnője mondta meg vacsora közben, hogy a kis Dotter rövidesen magántanár lesz. Szorgalmas ember, biztos kezű sebész, a klinikán nagyon szeretik, és a menyasszonya megcsalja – így mondta a szomszédnője. – Dotter szemben ült velük, szórakozott és szimpatikus volt; szeretett volna hosszasan elbeszélgetni vele, mert futólag ismerte csupán a társaságból. Tudta róla, hogy citrommal eszi a sültet, és cukor nélkül issza a feketét, de nem ismerte a véleményét életről és halálról, rákdiagnózisról és az ír szabad államról, holott mindez nagyon érdekelte volna. Milyen rejtély tud lenni egy ember, gondolta, egy ilyen Dotter, aki most szemben ül velem, és óvatos kritikát mond egy szoborról, amit nem látott, micsoda titok! Lehet, hogy sosem bírok a közelébe férkőzni, soha; az emberek, ha szembekerülnek egymással, lesütik a szemüket, és kapkodva beszélnek közömbös és unott dolgokról, hazudnak csak azért, nehogy a „lényeg” kerüljön szóba, az a kínos és szemérmes valóság, amit egy életen át eltitkolunk.

Később, amikor szivarozva sétáltak a szalonban, meglepetten látta, hogy tévedett. Dotter őszintén, nyíltan felelt a kérdéseire, mint akinek nincs mitől tartania. Láthatóan rokonszenvezett vele; elmondta, hogy sokat dolgozik, szexuális problémái vannak, és nincsenek barátai. Ezt szinte asszonyos kacérsággal mondta, szeme sarkából pillantott rá, kihívóan. A vállára tette a kezét, felhevülve beszélgettek, mert melegük volt. A sok étel, a nehéz italok forróságában nagy barátság csírázott ki köztük; mind szaporábban beszéltek, sokat nevettek, és hosszasan szorítottak kezet, amikor egy véleményen voltak. Megszerették egymást. Kellemes este volt.

Éjfél után, midőn kiléptek a kapun, mindketten mámorosak voltak. Szédült léptekkel siettek végig a ködös utcákon, a lelkük lüktetett a hirtelen barátság izgalmában. A kis Dotter megállt a sarkon:

– Te!… Nekem semmi kedvem hazamenni… Menjünk el valami mulatóba, ahol zene van meg nők… Nincs kedved?

Bosszankodott. Szívesen ment volna, de véletlenül nem volt nála pénz. Úgy tervezte, hogy vacsora után hazamegy, és nem hozta el a tárcáját.

– Ugyan… késő van már!

– Fél egy. Most kezdődik az élet. Ne légy már olyan álomszuszék! Meglátod, nagyszerűen mulatunk!

– Nézd… megmondom úgy, ahogy van. Véletlenül nem hoztam pénzt, nem gondoltam, hogy elmegyek valahová…

Dotter lelkendezve:

– Ugyan! Nevetséges! Velem jössz, vendégem vagy, és punktum!

– Erről szó sem lehet… – tiltakozott –, hacsak úgy nem, hogy holnap átküldöm a kórházba a pénzt. Rendben van?

– Ahogy akarod, majd alkalomadtán megadod. Fő, hogy megyünk.

Elindultak. Dúdolva ballagtak, levett kalappal, karonfogva. A mulatóban becsíptek, és összevesztek a pincérrel, aztán még jobban becsíptek, és kibékültek, aztán hajnalodott, s ők fizettek. Megnézte a számlát, az összeg felét cédulára írta, de ezt rögtön elvesztette. Búcsúzás közben a gőzölgő hajnalban még odaszólt Dotternek, könnyedén:

– A pénzt, ha megengeded, majd holnap…

– Ugyan, kérlek, szót sem érdemel…

És elváltak.

Aztán rengeteg dolga volt, heteken át. Nem találkozott a kis Dotterrel sokáig, csak nyáron találkoztak újra, az uszodában. Dotter nagyon örült, neki azonban a pénz jutott az eszébe, és dühös lett. Benn ültek a vízben, pénze a kabinban volt, s még az említése is komikus lett volna. Nem szólt.

Hetek múltak, s ők nem kerültek össze. Néha az utcán köszöntötték egymást, Dotter barátságos mosollyal, ő ideges biccentéssel, mert úgy érezte, hogy barátja megveti. Sértve érezte magát, s mind gyakrabban jutott eszébe az orvos. Fojtott dühvel gondolt rá, s ha egyedül volt, ökölbe szorult a keze. Társaságban sokat beszélt róla kétértelműen, megvető hangsúllyal, mint aki tud valamit, de nem szívesen nyilatkozik. Csak annyit mond, hogy az orvosnak nincs rendben a szénája.

– Bevallom, sose szerettem Dottert – szokta mondani. – Velem szemben korrekt volt mindig, de azért… bár semmi bizonyosat nem tudok, de mégis, az ember érzi, kivel áll szemben… ugye?

Többet nem mondott. Igaz, maga sem tudta, miért gyűlöli az orvost. Homályosan emlékezett ugyan, hogy egyszer adósa maradt a mulatóban, sőt, az összeget is tudta, de nem küldte el a pénzt, mert nem akart kapcsolatba kerülni ilyen aljas emberekkel. Mert hogy aljas, az biztos; idővel, amint múltak a hónapok, pozitív műhibákat is mondott Dotter praxisából – persze bizonyítékai is vannak… A pletyka terjedt és duzzadt; apró komiszságok és bűnök tapadtak Dotterre.

Semmi sem volt igaz, mégis szívesen elhitte mindenki. Az emberek általában az apagyilkosság mértékével mérik egymást, s ami ennél enyhébb, az mindenkiről feltételezhető. Dotter praxisa rövidesen összezsugorodott. A kórházban görbén néztek rá, mondván, hogy jó orvos csak jó ember lehet, Dotter azonban… A menyasszonya kiadta az útját, a főorvos egy napon nem fogadta a köszöntését, s med. univ. dr. Dotter beadta a lemondását. Eltűnt az emberek szeme elől. Mondották, hogy koldusszegény külvárosi praxist folytat, mások halála hírét költötték, de bizonyosat senki se tudott. Néhány év alatt megfeledkeztek róla.

És ő se gondolt rá többet.

Évek múlva váratlanul eljött hozzá. Kopottan, lerongyolódva, alázatosan, mint aki kérni jött, s ő leereszkedően fogadta, mint akihez kérni jöttek. Nagy belső elégtételt érzett, olyan „lám, megmondtam előre”-féle örömet, s emellett eltörpült minden régi gyűlölet. Szeretni kellett Dottert, ahogy itt állt előtte, legyőzve és megtaposva, nem ellenfél immár, csak alamizsnáért jelentkező koldus. Segíteni kell rajta, elfeledni a bűnöket és mindazt, amiért gyűlölni kellett.

– Bocsáss meg, hogy zavarlak – milyen esetlenül cseng a hangja –, tudom, hogy elfoglalt ember vagy, de nem felejtettem el barátságodat… Jelentéktelen szívességről van szó…

Jólelkűen fogott vele kezet:

– Okosan tetted, hogy hozzám jöttél. Láthatod, az emberek mily rosszak, hamar felejtenek, hamar továbbmennek. Én sose tolakodtam a jóságommal, de most örülök, hogy szívességet tehetek.

Dotter melegen néz rá: – Te vagy az egyetlen, aki igaz barátomnak mutatkozol. Visszaadod a hitemet. Már azért is hálás vagyok, hogy nem dobtál ki… igazán jó vagy hozzám!

– Persze, hogy az vagyok! Te barátom vagy, bár bizonyosan lesz olyan ember, aki esküszik rá, hogy ellenséged vagyok. Mindenesetre rendelkezz velem.

Dotternek remeg a hangja:

– Talán nem is illendő, hogy most kérjem tőled, de nagyon szorult helyzetben vagyok… kétségbeejtő a szituáció… de te bizonyosan megértesz… kis összegről van szó… nálad nem is számít… és egyszer én is adtam neked, emlékszel? A bárban…

– Igen… azt hiszem… emlékszem… Mennyi is volt az?

Dotter biztatóan mosolyog: – Tizenkettő-hatvan!

Érzi, hogy elönti a forróság. Egyszerre megérti, miért gyűlölte ezt az embert konokan és eltökélten, de hát lehet ezt csodálni? Aki olyan kínos pontossággal vágja fejéhez ezt a nyomorult összeget, mintha vádolná, hogy ezzel tette tönkre, mintha ezen fordult volna meg az élete, ezen a tizenkettő-hatvanon. Romlott ember ez, elvetemült fráter, ezt gyűlölni kell…

Uralkodik magán. Átadja a pénzt, de már nem néz a szemébe, s hideg, ellenséges hangon szól:

– Tessék! Itt a pénz… de kérlek, a közeljövőben ne számíts rám… magam is nehéz helyzetben vagyok… tudod, a súlyos viszonyok! Tizenkettő-hatvan… és most mennem kell… ne haragudj…

Dotter elmegy. Kissé szédül, ahogy leér az utcára. Zsebre vágja a kezét, de a pénz égeti, süti a bőrét. A barátságuk vérdíja, érzi, hogy hibát követett el, elhamarkodta a dolgot, vagy talán nem lett volna szabad figyelmeztetni a barátját, valami hiba történt, ez biztos. Csak nem tudja, hol.

Előveszi a pénzt. Szégyelli magát, kínlódik. Megszámolja. Nincs tévedés. Pontosan tizenkettő-hatvan.

1934

Tengertánc

Ebédnél kezdődött a baj, amikor Olaj kezéből kiesett a kés, és kivételesen nem nyelével, hanem hegyével esett a kőpadlóra. Elnyújtott, hosszú zizzenést hallatott, mint a csorba hangvilla; hangja idegtépően vibrált az asztal alól, végigfutott a gerincen, és az agyba kergette a vért. Kamilla fölpattant, és visított egy vérfagyasztót, de az ápoló rá se hederített, a kerti ágyásokat nézte az ablakból, és az ágyások közt egy rigót. Ezek – gondolta – csak visítoznak, de máskülönben nincs velük baj. A rigó ugrált, örült az életnek, az ápoló nézte, s örült a veszélytelen beosztásnak.

– Foglaljon helyet! – szólt rá Kamillára Olaj. – Mire való ez a visítozás?

Nem szerette a lármát. Jogász volt, amikor kitört a háború, és egy gránátnyomás billentette ki az egyenesből. Azóta mindentől borzadt, ami golyók fütyülésére, gránátok sivítására emlékeztette. Kamilla viszont azt nem bírta elviselni, ha csillapították; most is remegni kezdett a szája, szeme kidülledt, fölkapta a padlóról a kést, és egy boldog sikollyal beledöfte az ápoló lapockájába.

A kés, az előírás szerint, tompa volt ugyan, de a tompa kés is kés. Amikor az ápoló hang nélkül előrebukott, mindnyájan fölugrottak az asztaltól.

Ami ezután következett, úgyszólván magától ment. Az ápolótól elvették a kulcsokat. Kinyitották az ajtókat, egyiket a másik után, osztályról osztályra haladva. A fölpattanó ajtókon, mintha ott várakoztak volna mögöttük, csak úgy tódultak kifelé a betegek. Dobogó lépések, kiáltások visszhangzottak a folyosón. „No még egyet! No még egyet!” – kiabálta a skizofréniás Héring, ha egy ápoló vagy orvos került elő valahonnan, zihálva, egy zongoraszékkel a kezében rontott neki, és úgy csapta agyon őket, mint a falon a legyeket.

Akit a zárt ajtók mögül kiszabadítottak, csatlakozott a tömeghez. Volt, aki zuhany alól jött, és víztől csepegve, pőrén követte őket; volt, akit elkábítottak, s most félig hunyt szemmel, tántorogva jött, álmában. Korec, akit nappal a rémek hajszoltak, éjjel pedig búskomorság gyötört, e túlfűtött percekben páratlanul életrevalónak bizonyult.

– Így nem mehetünk az utcára! – kiáltotta. – Fel kell törni a ruhatárt!

Feltörték a ruhatárt, és válogatás nélkül kapták magukra a ruhákat, ahogy jött. Olaj rózsaszínű flamingókkal díszített női pongyolába bújt, és tűzoltósisakot csapott a fejére, Korec reverendát öltött, és merész ízléssel strucctollas kalapot keresett hozzá. Kamilla egy tábornok köpenyére lelt, esernyőt kötött a derekára, fejdíszül pedig rókamálas kucsmát választott, amilyent a máramarosi ószeresek viselnek. Szerencsére óriási volt a választék, s így még e kapkodásban, sietségben is sikerült mutatósan felöltözködniük. A főorvost, aki váratlanul előkerült, bepofozták a női illemhelyre, és rázárták az ajtót.

Leözönlöttek az udvarra. Széles jókedvükben már nem tudták, mit csináljanak; Kamilla a kardját forgatta, Rudolf császár a lengyel himnuszt énekelte gyermekhangon, Mohamet négykézláb mászkált, és fejével a feneküket bökdöste.

Ekkor Korec kiállt a kapu elé, és imponáló eréllyel rájuk kiabált:

– Ne lopjuk a napot! Sorakozó!

A megrémült kapus kinyitotta a vaskaput, és tisztelgett. A bal szárnyépületből kihallatszott az illemhelyre zárt főorvos üvöltözése, amikor ők már kitódultak az utcára.

Olaj lépkedett az élükön, egyedül, mögötte Korec és Kamilla, és aztán a tömeg, teljes összevisszaságban. Héring, a legkövérebb az oszlop végén futkosott, és zihálva próbálta őket megállásra bírni. „Vesztünkbe rohanunk – könyörgött –, ha nem szervezzük meg a dolgot!” Szervezésre azonban nem is volt szükség. A tömeg az ösztönére hallgat; most is akadtak egyesek, akik taxit kerítettek, és odakiáltották Olajnak:

– A Belvárosban találkozunk!

S már száguldottak is, hogy sorra vegyék a nagy állami tébolydákat, a kórházak elmeosztályait s az előkelő idegszanatóriumokat. Mindenütt kitárták a kapukat, feltörték az ajtókat, s már indult is a népözön a Belváros irányába. Mi szükség lett volna szervezésre? Sokan, akik csak házi ápolásra szorultak, mit sem tudtak az egész mozgolódásról, de egyszerre fölkapták a fejüket, kikászálódtak a karosszékből, sárcipőt húztak, és verdeső cimpákkal, szimatolva, lobos szemmel meneteltek a város központja felé. Tömegével jöttek a kertvárosokból, sőt vidékről is, a menetrendszerű gyorssal. A tehetősebbek, akik a család jóvoltából külországi fürdőhelyeken gyógyíttatták magukat, hirtelen megtorpantak a San Remó-i vagy gräfenbergi sétányon, félrehajtották fejüket, mintha valami távoli neszre fülelnének, aztán hanyatt-homlok rohantak a legközelebbi utazási irodába. A felkelés hírszolgálata nemcsak megbízható, hanem olcsó is volt.

A Belvárosba Olaj érkezett elsőnek. Héring egy nyitott társzekeret rekvirált, amin a vágómarhát szállítják a Közvágóhídra; ezen járták be az utcákat, ahol a járókelők összeszaladtak, röhögtek, és hangos megjegyzéseket tettek rájuk. Olaj nem sokat törődött ezzel; emelt fővel, keresztbe font karral szemlélte a gyülekező csoportokat. Egy idő múlva intett Mohametnek, hogy szórja a kanálisba a konfettit; ettől, amint az várható volt, elment a csőcselék kedve a nevetéstől.

– Mi lesz a muzsikával? – érdeklődött Olaj.

Ez Héring dolga volt, aki tüstént útnak indult, s kijelentette, hogy kizárólag önálló hangversenyeken szereplő muzsikusok vagy legalábbis aktív zenetanárok kaphatnak helyet a zenekarban.

Ahogy ők sokasodtak, úgy nőtt körülöttük a tömeg. Előkerültek az újságírók, de Olaj, akire valósággal záporoztak a kérdések, csak ennyit válaszolt:

– Egyelőre nincs mit mondanom – de úgy, hogy ettől rögtön tágulni kezdtek a skriblerek, és a hátukon szánkázott a hideg.

Az igazat megvallva, se Olaj, se a mindig felhőkben járó Kamilla se merte remélni, hogy ekkora visszhangja lesz a megmozdulásnak. Az utcák – megannyi tölcsér, mely nyílásával a város központja felé nézett – öntötték a tömeget. Mindenünnen jöttek, egyre újak, kiapadhatatlanul. A járókelőknek most már nem volt nevethetnékjük. Valaki kihívta a rendőrséget, jött is két riadóautó, aztán még három, még hét, de ezeket valósággal felszippantotta a tömeg, mely egyszerre száz karral nyúlt a rendőrökért, előbb a kardot, aztán a gumibotot szedték el tőlük, utoljára az egyenruhát. Le se kászálódtak a riadóautókról, csak ültek dideregve, tenyerükkel szemérmüket takarva, rémült szemmel, aztán az egyik, akinek a félelemtől egészen lila lett a szája, azt hebegte:

– Éljen Olaj!

Így kezdődött a tánc.

De közben is nőttön-nőtt a tömeg. Jöttek a nem köz-, csak önveszélyesek, a félbolondok, a szelíd hülyék; jöttek az eszelősök, az agyalágyultak, a kelekótyák. Jöttek a bogarasok, a félküllősök, a bélyeggyűjtők, a zavaros agyú feltalálók, a kisiklott zsenik. Jöttek a járda szélén járók és azok, akik pénteken nem ülnek vonatra. Akik alig várják, hogy egyszer a szemük láttára kiugorjék valaki az ablakon, és akik szívükön viselik a haza sorsát, de ütik-verik a gyerekeiket. Aztán azok jöttek, akiket félretoltak, leköpdöstek, víz alá nyomtak, kiröhögtek; és mindjárt utánuk a józanok és egészségesek. Bánatos zongorahangolók jöttek, rúdra fűzött kaktuszokat lengetve; sintérek, örökméccsel a kezükben, rideg lelkületű bankigazgatók, hárfázva. Petárdákkal jöttek a pártában maradt postáskisasszonyok, eljöttek a politikusok is, óriási olajfestményeket hordozva, melyeken nyugvófélben a nap, s egy anya az ölében ringatja gyermekét. Lihegve jöttek, borzas fővel, verejtékben úszva; tolták, lökték, egymásba préselték egymást, mert mindenki attól félt, hogy lemarad.

A vezetők – Olaj, Korec és Kamilla – a vágóállatok rekeszeiben állva fegyelemre intették a tömeget. Héringet meg a zenekart a külvárosokba küldték, propaganda-hangversenyre; Rudolf császár a laktanyákat vette sorra, Korec a vízműveket foglalta el, Mohamet a rádiót és a telefont. Egy helyütt, a Fiastyúk utcai Vénusz mozi gépházából revolverlövések fogadták őket, de mindjárt felgyújtották a mozit. (Két halott.)

Eközben vonaton és repülőgépen egymás után megérkeztek a külföldi barátok. Számuk légió; mutatóba itt csak azokat soroljuk föl, akik azt képzelték magukról, hogy ők egy sajt. (Gorgonzola Zürichből, Trappista Aix-les-Bains-ből, s a londoni ideg- és elmeklinikáról egy köztiszteletben álló aggastyán, aki ötvenöt évet töltött egy rögeszme szolgálatában, oly eredményesen, hogy érkezésekor az egész repülőtéren sajtszag uralkodott.) Látnivaló, hogy egyik sem újonc a pályán, de minden harci tapasztalatuk ellenére Olaj egy fejjel kimagaslott közülük. Keveset beszélt, de mindig a kellő szót mondta ki; a délutáni órákban szinte önmagát múlta felül… Estére eldőlt a küzdelem: győzött a felkelés.

Kihirdették az ostromállapotot. A Parlament palotájában ideiglenes börtönt rendeztek be; Olaj az ő párját ritkító, puritán gondolkozásával egy sonkafüstölőben ütötte fel főhadiszállását. Innen vitték szét, táblaszalonnákra és füstölt oldalasokra írva, az első nagy jelentőségű rendelkezéseket. A győzelem másnapján mindenki kapott egy tubus vazelint; többgyermekes családanyák – rangkülönbség nélkül – egy üvegvágót is kaptak, bukott leányok és hadiárvák egy zacskó madáreledelt. Halálbüntetéssel sújtották az üzérkedést, a körömrágást viszont tisztiorvosi engedélyhez kötötték. A nyelvészek javaslatára bizonyos szavak fogalmi körét kiszélesítették, főleg olyan élelmiszerekkel kapcsolatban, melyek nem voltak kaphatók. Eszerint szabad volt a száraz kenyeret „vajas kenyér” néven enni, ha pedig valaki két fél zsömlét egymásra borított, azt teljes joggal nevezhette „sonkás zsömlé”-nek. Szegény sorsú személyek, akiknek nem volt pénzük villamosra, vasútra vagy színházjegyre, ezentúl fillérekért vásárolhattak olyan jegyeket, melyek a megszólalásig hasonlítottak az igaziakra, de mégsem jogosítottak se villamos-, se vonatutazásra, sem pedig színházba menésre. Az első örömmámorban, a győzelem másnapján ezrek és ezrek vásároltak olyan operajegyeket, melyekkel nem léphettek be az Operába.

Zúgtak a harangok, zászlódíszben pompázott a város, de a vidék is lángoló lelkesedéssel csatlakozott, sőt, külföldön nagy fölvonulásokat rendeztek a rokonszenv jeléül. Harmadnap népgyűlést hirdettek a Szabadság téren. Az úton félmillió ember állt sorfalat, a téren háromszázezren szorongtak, és várták Olajt, a „Főtestvér”-t, a mellék-, a pót- és kistestvéreket, az öcsöket és húgokat, az egész díszes pereputtyot.

Amikor Olaj az emelvényre lépett, ablakok törtek be a tömeg ordításától. Aztán egyszerre csönd lett, súlyos, fülledt csönd; töltött ágyúk hallgatnak úgy, mint most a nép. Olaj fölszegte fejét, és beszélni kezdett. Hangja zengésétől a Bazilika tornyában magától megkondult egy harang, s a virágágyakban elájultak az árvácskák.

Csak ennyit mondott:

– Egyedem, begyedem, tengertánc…

Nem is beszélhetett tovább. Ez több, mint amennyit az ember elviselni képes! A tömeg fölüvöltött, fölsírt, följajdult, eggyé vált és összefolyt. Kinek-kinek még megvolt a saját cipőfűzője, fülcimpája, egyebe. De mi a fontos? A vér már közös edényzetben áramlott keresztül rajtuk, és közös lett bennük az akarat.

1937

Állatmese

Hárman voltak a dióban. Az első hetek szelíd boldogságban teltek, rágcsáltak, játszottak, s hellyel-közzel, ha kedvük kerekedett, dalolgattak. A nyarat és az őszt szülőfalujukban töltötték, a gyümölcsösben, egy fán; később kosárba, majd egy szatócs pincéjébe, végül egy városi család éléskamrájába kerültek, de erről mit se tudtak.

Mondottuk, hárman voltak: Virginia, a Kukacok Anyja és Szu meg Szó, a két fiú. Virginia már öreg volt ezen a télen, kedve kifakult, ereje megcsappant, mégis derekasan ápolta csemetéit, szeretettel oktatta őket, és elhárította előlük az élet akadályait. Talán az volt a baj, hogy kényeztette őket, távol tartotta az éhséget, betegséget és a szomorú gondolatokat, mert Szu és Szó, a két szófogadó gyermek arcátlan süvölvénnyé serdült, Virginia nem kis bánatára. Ezt érdemlem én – gondolta olykor, a fiúk rakoncátlan veszekedését hallva –, ez hát a jutalom, amiért gyámolítottam őket? Ernyedt derekát tapogatta, és fáradt fejét egy darabka dióbélre hajtotta, az anyák örök szomorúságával. A fiúkat azonban nem hatotta meg, és Szu, a bárdolatlan, szemrehányásokra vetemedett. „Magad mondtad – így elégedetlenkedett –, hogy van kukac a szilvában meg az almában is, hogy az almának dús levű a húsa, és vékony a héja, miért nem almába vezettél bennünket?” Az a satnyácska Szó is előbátorkodott valahonnan, és nem átallott az anyjával pimaszkodni. „Ha almában élnénk, láthatnám a világot is, azt az izgalmas, gyönyörű világot! Miért is nem vagyok almakukac?”

Virginia tanácstalanul összecsapta a kezét. „Nem lehet mindenki almakukac! Hová jutna a világ?” Virginia ismerte az életet, és bölcs volt, mint a legtöbb kukac; a legtisztább filozófia az élősködők bölcsessége, mely csupa evidencia. A világ olyan, amilyen, úgy jó, ahogy van; az életet csak így lehet elviselni, kemény és kerek falak között, szerényen, fegyelmezetten. Virginia tudta, hogy az élet csupa veszedelem, és az a másik világ odakünn fabatkát sem ér. „Mit kezdjen egy kukac a végtelenséggel? – mondotta volt, amikor még kicsik voltak a fiúk –, minél erősebb a fal, minél szűkebb a tér, annál nagyobb a lélek szabadsága!” Így beszélt Virginia, aki tudta, hogy a szabadság nem állapot, hanem közérzet dolga, s egy kukac lehet rab a tágas szőlőhegyen, de élhet szabadon egy dióhéj hüvelyknyi börtönében.

De ezeknek ugyan hiába beszélt, lepergett róluk a legszebb szó is, mint szilváról az eső. Ezek csak a külvilágról locsogtak, türelmetlenül faggatva anyjukat: milyen a fény, a vihar, a tavasz, és milyenek a többi kukacok? „Ki akarok menni – sipítozott Szu –, ki a világba, a présház tetejére!” Szó csak helyeslően hörgött, mert gyenge tüdejével nem tudta túlkiabálni testvérét. „Mit akartok hát a világban – kérdezte csitítón a Kukacok Anyja –, mi keresnivalótok ott? A világ nagy és hideg. A halál vár rátok odakint!”

Hiába beszéd; Szu meg Szó a világba kívánkozott, ahol sok millió kukac él, s ha egyszer egyesülnének – így mondták –, puhára rágnának minden ellenséget, és övék lenne a hatalom. „Hát nem jó nektek itt, anyátok mellett? Éhséget, szomjúságot szenvedtek-e?” – „Van mit együnk – magyarázta Szó –, de kevés a hely. Azonkívül sötét van és büdös, nekünk pedig jogunk van a világosságra és az illatokra, melyek kellemesek. Mi kimegyünk a világba – kiáltotta –, kimegyünk, és mindent összerágunk, ami utunkba áll; rágni fogunk a végső győzelemig!” – „Maszlag – dünnyögte Virginia –, miért politizálnak ezek? Hiszen ha még egy hímporos pille kedvéért vágynának a világba, hagyján – motyogta magában, és szíve körül édes meleget érzett. – Egy szerelmes percért kimennék én is a dongó méhek és a himbálózó ringlók közé… Egy édes nászért a fonnyadt barackvirágon!” E gondolattól elpirult, mert alapjában szemérmes természetű volt, igazi nyárspolgár a pondrók közt; nem is fért a fejébe, hogy jutott ilyen zabolátlan kölykökhöz. Talán az apjuk volt ilyen – gondolta szégyenlősen, mert az apjukra sajnos nem emlékezett. És Virginia mélyen sóhajtott.

Azon a szomorú napon, mikor ellenséges erők a kamrából a konyhába cipelték a diót, s a nagy zsákból tányérra került, még a szokottnál is ingerlékenyebbek voltak. „Nyughassatok – dorgálta őket Virginia –, nincs még tavasz.” De a fiúk összedugták a fejüket, és vadul vitáztak. „Nemsokára – úgymond Szu – kiszabadulok. Akkor összeszedem őket, és rendet teremtek. Én írom elő, kiből lesz almakukac, ki megy dióba, szilvába, gyümölcsfák kérge alá. Én szabom meg, mikor kezdődjék a tavasz, és meddig tartson a tél.” Szó ellenkezett. „Minek a vezér? Szabadság kell. Mindenkinek jussa van az almára meg a szilvára meg az élet örömeire; így lesz, ha kijutok.” – „Nem hagyjátok abba! – ripakodott rájuk Virginia. – Izgága tacskók, írni se tudtok, olvasni se, s a világot akarjátok megváltoztatni?”

Szu és Szó közt elmérgesedett a vita. A lisztkukacon kaptak hajba; Szu megvetette és alantas fajtának tartotta, de Szó másként gondolkozott. „Igaz, a lisztkukac haszonleső, kényelmes, és megveti a munkát; de ha már összefogunk, fogjunk össze mind.” Virginia kimerült, nem szólt a vitába. Fecsegés – gondolta. – Mire az összefogás? Örülni kell, ha tavasszal akad egy zsenge dió, ahol lerakhatjuk a petét. Oda nézett, ahol a fiúk vitáztak, és haragosan rivallt rájuk: „Engedd el az öcséd csápját, Szó, mert odacsapok…” – de a fenyegetést nem válthatta valóra, mert megroppant fölötte a boltozat.

A boltozat megroppant fölöttük, a dióba fény és friss fuvallat hatolt. Egy pillanatra elfogta őket a rémület, de Szu csakhamar erőt vett magán. „Szabadság – kiáltotta –, szabadság, forradalom!” Szó csak lelkesedésében bírt vele lépést tartani, egész teste reszketett a fölindulástól. Csak Virginia, a Kukacok Anyja maradt néma, a harántfalba kapaszkodott, és imádkozott; mert ő már tudta, mit jelent az, ha beomlik a boltozat. A fiúk nem törődtek vele. „Rajta, itt az idő, indulás!” – így kiabáltak, és kikászálódtak a dióból: Szu jobbra kúszott, Szó meg bal felé, a szabadság, a halál és a tányér pereme felé.

1937

Tartalom

(Válogatott novelláim elé)

Fiatalkoromból

I.

Gyűlölet

Tengertánc

Állatmese

Macska az esőben

Matematika

Kereplő

Bűn

A nagy küldetés

Nagy Amál

Vendégek

A Hunnia Csöködön

Már késő

Mi lesz belőled?

II.

Ifjúság, ifjúság

Pünkösd

Szilveszter

Zürich, Budapest, Charlottenburg

Búcsú (London, 1938)

Püspökkenyér

Dionysos

Hová siettél?

Búcsú (Párizs, 1939)

Párizs, isten hozzád!

Háborús évek – hazatérve

I.

A megszállott

Fagyosszentek

Istili, hallgass!

Idegen föld

Születésnap

Zsidóhalál

Bubi

A tizenharmadik ének

II.

Budai böjt

Szédülés

Gyerekjáték

Asszonyok éjszakája

Kedd

Ötvenes évek

Lila tinta

A jó halálról

A szenvedésről

Jégárpa

Öregek szerelme

Nápolyi

A szent

Vidék

A sátán Füreden

Sirató

Disznóölés

Badacsony

A Szibériai Nyuszt

Jegyzetek

Betűrendes címmutató

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0