AMTAK E-KÖNYVEK

BENEDEK ELEK

ERDÉLYI NÉPMONDÁK

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-68-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

ERDÉLYI NÉPMONDÁK

ÍRTA:
BENEDEK ELEK

Tartalom

ERDÉLYI NÉPMONDÁK

ÍRTA: BENEDEK ELEK

Szent Anna tava.

Maros és Olt.

Réka királyné sírja.

Andorás vitéz.

Firtos és Tartod.

A várépítő, meg a forrásfakasztó tündér.

Rapsóné útja.

Bálványos vár.

Csicser vitéz.

A tordai hasadék.

Filána.

Kendeffy Ilona.

Zeta vára.

Csala tornya.

Tatár hídja.

Bod.

A Silt.

Az utolsó tündér.

Rózsahegy.

A Hirip meg a Mikó fiúk.

Déva, Kalán és Arany.

A halál anyja.

Béla kisasszony.

Lakatos János.

Benet úr és Mátyás diák.

A kolozsvári bíró.

Ördög barázdája.

Ördög árka.

Venturné.

Bákainé.

A kőhalmi királybíró.

Szent Anna tava.

Fenyves erdők koszorúzta hegyek tövében pihen a Szent Anna tava. Ennek a tónak a helyén réges-régen, magas hegy meredt az égnek s a hegy tetején vár büszkélkedett, ahonnét látni lehetett a csíki meg a háromszéki falvakat. Szemben ezzel a várral egy másik vár kevélykedett, a fojtó ként lehelő Büdös barlang fölött, de ennek a várnak ma már romladéka sincs meg. Két testvér lakott a két várban, de ezek, bizony, nem voltak igazi testvérek: szüntelen civakodtak egymással, örökösen versengtek, kinek van több aranya, ezüstje s abban is megegyeztek, hogy a föld népét lelketlenül sanyargatták, fosztogatták.

Történt egyszer, hogy messze földről egy nagy úr jött látogatóba hat-lovas hintón a büdösi vár urához. Emberi szem nem igen látott még olyan hintót, olyan hat paripát. Szinarany volt a hintónak a kereke, a rudja, a tengelye s a paripák tüzesebbek voltak a sárkánynál. Bizony, a büdösi vár urának arcát elöntötte a sárga irigység, amikor ezt a hat lovat s a hintót megpillantotta. Még ki sem fogták a lovakat, mindjárt kérni kezdte a vendégét, hogy adja el neki hintóstól, szerszámostól együtt. Igért érte hat kád aranyat, de a vendég azt mondta: nem eladó.

- Neked adom a torjai birtokomat is, - mondta a büdösi vár ura. De a vendég erre is azt mondta: nem eladó.

Hiszen, várj csak, gondolta magában a büdösi vár ura, ha nem adod aranyért, meg földért, elnyerem azt én tőled kockajátékon.

Nagy vendégséget csapott a vendég tiszteletére, összegyűltek a környék urai, szólt a zene, folyt a bor, aztán kocka játékra került a sor. Hát csakugyan a büdösi vár urára mosolygott a szerencse. Elnyerte a vendégének nemcsak a pénzét, hanem a hat lovát s hintaját is. Amint a vendégek eltakarodtak, első dolga volt, hogy befogassa a hat paripát a nyert hintóba, áthajthasson a testvéréhez. Éppen ott ült a vár pitvarában ez s szeme-szája elállott a csodálkozástól, amikor a vár udvarára befordult a hat-lovas hintó. Még le sem szállt a hintóról a büdösi vár ura, odakiáltott nagy hetykén az öccsének:

- No, öcsém, van-e ilyen lovad?

- Hát ilyen csakugyan nincs, - mondá ez - de lesz nekem, nem ilyen, sokkal külömb ennél.

Nagyot kacagott a büdösi vár ura:

- No, azt szeretném látni!

- Bizony, ha szeretnéd, meg is látod, huszonnégy óra sem telik belé!

- Én meg azt mondom, neked adom a váramat, neked adom minden birtokomat, ha külömb hat lóval jössz hozzám.

- Hat lóval? - kacagott az öccse. - Nem is hattal, tizenkettővel megyek hozzád.

A büdösi vár ura nem is ment föl az öccséhez a várba, hiszen ő csak azért jött, hogy megmutassa hat lovát, hintaját, bosszantsa az öccsét. Megfordult s szélnél sebesebben hazahajtatott.

Hej, nagy gond nehezedett az öcs lelkére: hol szerez ő tizenkét lovat s külömbet a bátyja lovainál? Egész nap ezen tűnődött, de bizony hiába, mert belátta, hogy sok-sok idő kell még arra, nem huszonnégy óra, amig tizenkét paripát összeszerez, külömbet a bátyja paripáinál. Gondolt ide, gondolt oda s egyszerre csak rettenetes gondolat született meg a fejében. Az volt pedig ez a gondolat, hogy várába hozatja a vidék valamennyi szép leányát, s azok közül a tizenkét legszebbiket fogatja a hintó elé, úgy hajtat a bátyja udvarába.

Nosza, küldte szerteszéjjel a jobbágyokat, a cselédeket s azok, egy nap sem telt belé, elhozták mind a vidék legszebb lányait, ő ezek közül kiválogatta a tizenkét legszebbiket. E között a tizenkét leány közt is a legeslegszebb egy Anna nevű leány volt.

Óh, a szegény leányok! Reszkettek, mint a nyárfalevél, amikor a hintó rudja mellé állították, a rúd mellé fogták, aztán felszökött a bakra a vár ura, kieresztette aranycsapós ostorát, megkerengette s akkorát cserdített, hogy ég, föld megzendült belé s kiáltott nagyot: gyí, leányok, gyí! Belekapaszkodtak a rúdba a szerencsétlen teremtések, próbálták húzni a hintót, de meg sem tudták mozdítani. Újra megkerengette ostorát a vár ura, de most nemcsak rittyentett, de rá is csapott Annára, aki legeslegelől állott:

- Gyí, Anna, gyí! - ordított s másodszor is végigcsapott ostorával, s haj, omlott a vér szegény Anna hátán s égbe hatott rettenetes jajgatása, sikoltozása.

- Verjen meg az Isten! - átkozódott Anna. - Nyíljon meg a föld alattad, te ártatlan leányok megölő gyilkosa!

S hát hallgassatok ide, abban a pillanatban megfogant az átok. Ég, föld megrendült, villámlott, mennydörgött, recsegtek-ropogtak a fák: meglódult a vár tornya, jobbra-balra ingadozott, hajladozott; süllyedt a föld lejjebb, lejjebb s egyszerre csak összeomlott a vár, vízbe borult tornyostól, mindenestől. Amikor aztán lecsendesült az ég haragja, ismét kiragyogott Isten áldott napja: a vár helyén egy nagy tónak csendes vizében tükröződött a képe. S tizenkét hattyú úszkált ebben a tóban, de volt benne egy sárkány is, éppen a tónak a közepén, ahol a víz gomolygott, forgott, csavargott, ott vergődött: ki akart vergődni a forgatagból, hogy megfogja a tizenkét hattyút, de hirtelen elborította a tó vize, eltűnt nyomtalan.

Mondjam, ne mondjam, ha nem mondom, úgy is tudjátok, hogy a kegyetlen várúr volt ez a sárkány. A tizenkét hattyú pedig szép csendesen kiúszott a tó partjára, ottan megrázkódtak, ismét leányokká lettek, közülök tizenegy mindjárt visszament a falujába.

Anna azomban ott maradt. A tó partján kápolnát építtetett Anna, ebben a kápolnában élte le életét csendes imádkozásban a szent életű leány. Híre ment ennek s messze földről zarándokoltak a kápolnához. S még életében szentnek nevezte Annát a nép s ő róla nevezték el a tavat is Szent Anna tavának.

*

Nem sok idővel Szent Anna halála után, tündérek vertek szállást a tóban. Ott bizony, a tóban, annak is a fenekén, ahol arany palotát építettek maguknak. Ezek a tündérek egész nap nem mutatták magukat a tó partján, esténként azomban feljöttek a tó színére, ott úszkáltak, játszadoztak, nevetgéltek, közben-közben énekeltek, de olyan szépen énekeltek, hogy aki azt hallotta, azt hihette: leszállottak az égből az angyalok, a tó színén azok énekelnek.

A kápolnában Anna halála után egy barát lakott. Ez a barát honnét, honnét nem, azt mondják, messze földről, egy olyan harangot hozott, amelynek a hangja szebb volt, sokkal szebb, mint a tündérek éneke. Reggel, délben, este, de még éjfélkor is, meghúzta a barát a szépen csengő harangot s ha olyankor szólalt meg a harang, amikor a tündérek a tó színén játszadoztak, énekeltek, torkukon akadt az ének. Megszűnt a játékos kedvük s szomorúan szálltak le a tó fenekére. Sem éjjel, sem nappal nem volt nyugalma a tündérek királynéjának, mindig azon törte a fejét, hogy s mint szerezhetné meg a harangot. Gondolt erre, gondolt arra, de nem tudott semmi okosat kigondolni, szólt hát a szolgájának, a hétsinges szakállú törpének:

- Hallod-e, te hétsinges szakállú törpe, hozd el nekem a kápolna harangját, mert, amig el nem hozod, nem tudom álomra hunyni a szememet.

- Hát emiatt szomorkodtál eddig? - mondta a hétsinges szakállú törpe, - Sohse búsulj. Még ma éjjel itt lesz a harang.

Csak azt várta a hétsinges szakállú törpe, hogy leszálljon az este, szép csendesen kiúszott a tó partjára, aztán elindult az erdőbe. Ment, mendegélt, egyenesen arra felé, ahol tűzvilágot látott. Egy pásztor legényke feküdt a tűz mellett, senki más. Köszönt neki:

- Adjon Isten jó estét, pásztor legényke!

- Adjon Isten neked is, hétsinges szakállú törpe.

- Hallod-e te, juhász legényke, egyet mondok s kettő lesz belőle.

- Hát csak hallom azt az egyet, hogy lesz kettő belőle?

- Úgy lesz kettő az egyből, - mondá a hétsinges szakállú törpe, - hogy ellopod a toronyból a kápolna harangját, s én ezért neked annyi aranyat s ezüstöt adok, hogy még a hetvenhetedik unokád is hatlovas hintón járhat.

Jó sokáig egy szó nem sok, annyit sem szólt a juhász legényke, hallgatott, tűnődött, jobbra-balra forgatta a gondolatját, vajjon mit csináljon: ellopja-e a harangot, vagy ne lopja el? S addig forgatta erre-arra, jobbra-balra, hogy végre is hamis útra fordult a gondolatja s mondá, amint következik:

- Hát jó, hétsinges szakállú törpe, ellopom neked a harangot.

Csakugyan még az éjjel ellopta a pásztorlegényke, a tó partjára vitte, ott átadta a törpének. Elébb azomban a törpe megmutatta neki a fát, amelyiknek a tövében hevert a zsák telistele arannyal, ezüsttel.

Hát, a hétsinges szakállú törpe eltűnt a haranggal, a pásztor legényke pedig nagyokat nyögve, vállára emelte nagy nehezen a zsákot, elindult a szállása felé, de, haj! alig lépett egyet, lesüppedt a földbe térdig. Még egyet lépett, lesüppedt derékig. Harmadikat lépett, mellig süppedt le. De azt emberi szó nem tudja kimondani, hogy megijedt a juhász legényke! Ledobta a válláról a zsákot, vergődött a süppedékben, kézzel-lábbal kapaszkodott, nagy nehezen kimászott, aztán visszatámolygott a szállására, ott lefeküdt a tűz mellé, de nem jött a szemére álom. Hétszer is kirázta a hideg egymásután s nem hagyta aludni a lelkiismeret!

No, elmúlt az éjszaka, úgy, ahogy, elmúlt, felragyogott Isten áldott napja, fölkelt a kápolnában a barát, megy a toronyba, hogy meghúzza a harangot, s hát, volt harang, nincs harang, eltűnt nyomtalan! Jaj, szegény barát, könnybe borult a szeme, sirt, mint a gyermek, nem tudta, mit kezdjen, merre menjen. A kápolna környékén nem is lakott senki más, egyedül a juhász legényke, ő hozzá ment nagy bánatában s mondta:

- Oh, jaj, juhász legényke, hallgass csak ide, mi történt. Volt szépen szóló harang, nincs szépen szóló harang. Ellopta valaki. Vajjon ki lophatta el? Nem láttál erre felé járni valakit?

- Nem láttam én senki lelket, szent atyám, - mondta a legényke, de a szemét lesütötte, nem mert a barát szemébe nézni...

Keresték a harangot az emberek mindenfelé, tűvé tették az egész vidéket s bizony nem találták. Végül is mit tehettek, más harangot vettek. De ennek a harangnak süketes volt a hangja s valahányszor meghúzta a barát, a tündérek feljöttek a tó színére, csúf szavakat kiabáltak a barát felé, még egy csúfolódó nótát is elénekeltek. Mind ezt a nótát énekelték: