részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Juliette Allais: Guérir de sa famille – Se libérer des souffrances du passé

Éditions Eyrolles, 2015

Copyright © 2007, 2011, 2015, Éditions Eyrolles, Paris, France

Hungarian edition arranged through Corto Literary Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Fáber Ágoston, 2023

Borítóterv © Papp Rita

Tartalom

Előszó a második kiadáshoz

Előszó

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ – Amikor nem vagyok önmagam

1. Identitásproblémák

Eddig minden rendben…

Nem tudom, ki vagyok

Se nem férfi, se nem nő

Nem érek semmit, egyáltalán semmit…

A létezés miatti bűntudat

2. Kötődésképtelenség

Szakíts, mielőtt veled szakítanának

„Folyton szakítanak velem!”

Nem érzek semmiféle szexuális örömöt

„Egy nap majd eljön értem a szőke herceg…” Jó, de mikor?

3. Szakmai, társas és pénzügyi kudarcok

Nem vagyok alkalmas arra, amit csinálni szeretnék

Hogy sikeres legyek? Én? Az kizárt…

A tiltott anyagi siker

4. Az örök szenvedés

Áldozat, mint mindig

Testi tünetek

MÁSODIK RÉSZ – Helyem a családfában

5. A születés

Fogantatás és születés

A keresztneved sok mindent elárul

A rózsaszín a lányé, a kék a fiúé

Drága testvéreim…

6. Helyem az apa-anya-gyerek háromszögben

Az apai és az anyai funkció

Háromszögviszonyok a családfában

A gyerek, aki a saját szülei szüleiként funkcionál

7. A szexuális identitás nyomában

Férfiasság és nőiesség – együtt jóban-rosszban

A belső társ megteremtése

Szövetségek a családfán belül

Szerelembe esni: a családfa hatása

Nemek harca

A szexualitás: örömforrás vagy tabu?

8. A családhoz tartozni

A családfa mítoszai és legendái

Értékhierarchia

A bűnbak

Ismétlődés és „láthatatlan lojalitás”

Különféle energiák a családfában

Egy hely a nap alatt: karrier és váratlan fordulatok

9. A múltbeli szenvedések jóvátétele

„…és kigyógyítlak a te sérülésedből…”

Az elhagyás

„Lélek, itt vagy?”: aggodalom, fantomok és az elmaradt gyász

A titkok

Amikor a fa elveszti a gyökereit

10. Törvényen kívül

Amikor nincsenek határok

Vérfertőző kapcsolatok

11. A negatív érzelmek átörökítése: soha többé ilyet!

A félelem

A szégyen

Az igazságtalanság érzése

HARMADIK RÉSZ – Hogyan foglaljam el a helyem?

12. Hogyan lépjünk ki a családi mátrixból?

Egy valószerűtlen forgatókönyv

Függés és elkülönülés

Két ág gyümölcse

Hogyan tekintsünk más szemmel magunkra és a családunkra?

Ellenszegülés: amikor nincs más lehetőség

13. Hogyan gyógyuljunk ki a családunkból?

Felszínre törnek az érzelmek

A megbocsátás: önámítás vagy szükségszerűség?

Hátat fordítani anyánknak, apánknak

Másképpen kötődni

Viszlát, mindenhatóság!

A családfa különféle megközelítései

14. Hogyan zajlik egy pszichogenealógiai ülés?

A szükséges találkozás

A pszichogenealógia első lépései

Mi is itt a kérdés?

Összegzés

Bibliográfia

Jegyzetek

Előszó a második kiadáshoz

Négy év telt el ennek a könyvnek az első megjelenése óta. A sikere váratlanul ért, és megerősített abbéli hitemben, hogy a pszichológia iránti múló rajongáson túl mindenkinek nagy szüksége van arra, hogy értelmes és teremtő módon tudjon kapcsolódni saját családtörténetéhez. Azóta itt-ott számos – többé vagy kevésbé koherens – kísérlet történt a genealógia bevonására, ami jól mutatja, az embereket manapság milyen nagy mértékben foglalkoztatja a kérdés, hogy mi az, amit az egyik nemzedék átörökít a másikra. Ez a kérdés folyamatosan napirenden van az élet minden területén (a hivatásunkban, a szerelmi viszonyainkban, a pénzügyeinkben vagy a spiritualitásban), és fontos számunkra, hogy válaszokat találjunk rá.

Mit kezdjek mindazzal, amit örökül kaptam? Értelmet adni a családon belül elfoglalt helyemnek, miközben minden tőlem telhető módon szerepet vállalok ebben a folyamatban, és eldöntöm, mi az, amit elfogadok belőle, és mi az, amit nem: ezzel a kihívással mindannyian szembe kell hogy nézzünk. Ez a kihívás arra ösztönöz bennünket, hogy tudatosabban és higgadtabban vegyünk részt saját felnőtt életünkben, elődeink múltjának folytatóiként; és lehetőséget nyújt arra, hogy elgondolkozzunk, miképpen folytatjuk azt az utat, amelyre mások már jóval a születésünk előtt ráléptek, és miként tehetjük a saját utunkká, amely a lehető legjobban megfelel annak, akik vagyunk. Ez, természetesen, egész életen át tartó feladat.

Azokhoz az alapokhoz kapcsolódnunk, amelyek megtartanak bennünket, és amelyekre-amelyekből építkezünk, nem egyszerűen divatos hóbort vagy önfejlesztés. Az átalakulások, bizonytalanságok és változások, amelyeknek ma a részesei vagyunk, igen összetettek. A valóság mindenkor és mindenhol kihívások elé állít, és arra kényszerít bennünket, hogy szembenézzünk a kiszámíthatatlannal: lényegében sehol sem érezhetjük magunkat tökéletes biztonságban. Egyetlen olyan hely sincs a világon, ahol a születésünk előtt megtapasztalt eggyé válást újra átélhetnénk. Mind halandók vagyunk, és a lét nagy kérdéseivel magunknak kell szembenéznünk. A múlt felfejtése és érthetővé tétele jelentheti az egyik kulcsot a jövőhöz, és lehetőséget adhat rá, hogy a tudattalan tényezők által kijelölt utat kivilágított és komfortos pályává alakítsuk.

Ez a felfedezőút arra ösztönöz tehát bennünket, hogy egyre tudatosabbá váljunk, egyre szorosabban kötődjünk családfánk gyökereihez. Az anyai és az apai ág erőforrásai segíthetnek szembenézni a jövővel, és olyan kapaszkodókat nyújthatnak, amelyek érthetővé és reménytelivé teszik a történeteinket. Így válhatunk felkészült hajóssá az élet tengerén, ahol mi csupán apró pontok vagyunk, sorsunk mégis összefonódik mások sorsával, álmaival, amelyeket már réges-rég elnyelt az idő sötét mélysége. Mindannyian egy-egy nélkülözhetetlen láncszem vagyunk családunk egymást követő nemzedékeinek láncolatában. Rajtunk múlik, hogy a számunkra kiszabott időben belevágunk-e a kalandba: megízleljük-e a szabadságot, amelyet ez a kaland lehetővé tesz, és részesülünk-e abból a bőségből, amelyet biztosít. Őszintén bízom abban: ez a könyv elősegíti majd, hogy a kutatásunk a lehető legtöbb eredménnyel járjon.

Előszó

„Idegen” vagyok: Franciaországban születtem, mégsem érzem teljesen magaménak ezt az országot. Mintha csak átutazóban lennék. Az „igazi hazám” máshol van. Ott más nyelvet beszélnek, más ételeket esznek, és a zene is más. Amikor meghallom, egy egész nép lelke rezdül meg bennem. Ott minden sokkal szebb. Mindig is így éreztem, nem tehetek róla. A menekültek unokáinak sebei ezek, akik elveszítették gyökereiket. De nem szenvednek: van fedél a fejük felett, vannak barátaik, van munkájuk… „külföldön”.

Én magam még két évtizeddel ezelőtt is valami hasonlót írhattam volna. Sokáig az a kellemetlen érzésem volt, mintha csak most érkeztem volna meg Franciaországba a bőröndömmel, mintha egy vadidegen országban élnék, amelyhez nem tartozom, és amelyet megérteni sem akarok; úgy éreztem, sosem fogom megtalálni a helyemet ebben az országban, noha ide születtem, akárcsak a szüleim, és itt is nőttem fel.

A nemzedékek közötti átörökítésről mit sem tudva „klasszikus” pszichoanalízisbe kezdtem. Egy igen érzékletes álmom hamar valami nagyon fontos dolgot tárt fel előttem: újra és újra átéltem a nagyszüleim száműzetését, akik több mint ötven éve hagyták maguk mögött a szülőhazájukat. Az álomban én „vettem át a helyüket”, mintha csak a részemmé váltak volna, és elkeseredetten próbálnám kigyógyítani őket a száműzetés okozta megrázkódtatásból, kárpótolni őket a szenvedéseikért, amelyeknek kétségbeejtő, kimondhatatlan tragikumát teljes mértékben átéreztem.

Rájöttem, hogy valami másnak is lennie kell annak hátterében, hogy nem tudom elfogadni a hazámnak Franciaországot: az apai ág elutasítása, amelyet középszerűnek, szellemtelennek és lélektelennek tartottam. Éreztem, hogy ha így folytatom, ha továbbra is kizárom az apai ágat, a családfám élhetetlenné vagy akár veszélyessé is válhat számomra.

Ezek a családi és transzgenerációs dinamikák olyan erővel és átformáló hatással tudatosultak bennem, hogy úgy döntöttem, rászánom az időt és az energiát a kutatásukra. Azóta számos egyéb dologra rájöttem a családfámmal kapcsolatban, azonban ez a kezdeti felismerés mindörökre bevésődött az emlékezetembe. Feltéptem egy olyan sebet, amelyet „a magamévá tettem”, ám valójában nem az enyém volt, és bennem végül képes volt begyógyulni.

Az ember tehát képes túltenni magát a számkivetettségen, és máshol gyökeret ereszteni – ez különben is nélkülözhetetlen ahhoz, hogy tovább élhessük az életünket. Történt valami jóvátehetetlen, ám a legfontosabb kérdés az, hogy mit kezdünk vele.

Az én sebem elősegítette, hogy ez a könyv megszülethessen. Mindannak, amit megtanultam, az a legfontosabb tanulsága, hogy az ember családfájában nincsenek tisztán jó vagy rossz, fekete vagy fehér dolgok. Az élet szeretete hozzásegíthet bennünket ahhoz, hogy a magunk képére formáljuk és a magunkévá tegyük örökségünket. Talán ez az út vezet majd el a gyógyuláshoz.

Bevezetés

Mindannyiunkkal megesik, hogy egyszer-másszor hatalmába kerít bennünket a szorongás, szakmai kudarcot élünk át, valamelyik emberi kapcsolatunk kiüresedik, netán magányosnak érezzük magunkat. Számunkra nem megfelelő viselkedésformákba vagy emberi kapcsolatokba zárva elégedetlennek, lehangoltnak érezzük magunkat, mintha egy szürke, szomorú, meddő élet csapdájában vergődnénk. Félelemmel és bizonytalanul tekintünk a jövőbe. Nem találunk semmi örömöt az életben. Előfordulhat azonban, hogy ez a rossz érzés vagy szenvedés nem a saját tehetetlenségünkből, a saját életünk nehézségeiből, hanem a családtörténetünkből fakad, pontosabban abból, ahogyan ez a történet mintegy tovább íródik bennünk a korábbi generációktól örökül kapott világszemléletünkön vagy hiedelmeinken keresztül.

Vajon az a múlt, amelynek gyakran csak a töredékeit ismerjük, végleg lezárult? Vagy talán továbbra is hatást gyakorol az életünkre, arra késztetve bennünket, hogy rendszeresen (és olykor a legapróbb részletekig) újratermeljünk bizonyos konfliktusos vagy szerencsétlen helyzeteket? Vajon nem a múlt terel-e minket abba az irányba, hogy számunkra nyomasztó szerepeket vállaljunk vagy rossz döntéseket hozzunk?

Ha ez így van, akkor vajon mit tudunk kezdeni a saját örökségünkkel? Szükségszerűen terhet vagy akadályt jelent? Sorsszerű-e, vagy ez az örökség teljes mértékben attól függ, milyen szemmel tekintünk rá? Nem lehet, hogy a segítségével képesek vagyunk átlépni a saját árnyékunkon, hogy a kétség pillanataiban erőt ad, és olyan támpontokat, amelyek utat mutatnak az életben?

A világhoz fűződő sajátos viszonyunkat születésünktől fogva megannyi tapasztalás formálja, ahogyan az is, hogy ezeket a tapasztalatokat miképpen tesszük a magunkévá. Az életet azonban nem „tiszta lappal” kezdjük: óhatatlanul része vagyunk a családi rendszernek, ezáltal a fogantatás pillanatában sejtjeinkbe ivódó transzgenerációs emlékezet örököseivé válunk.

Rendszerint nem vagyunk tudatában annak, miképpen kapcsolódik a saját életünk ahhoz, ahogyan az általunk alig vagy egyáltalán nem ismert felmenőink éltek. Nem könnyű elképzelni, hogy láthatatlan szálak kötnek bennünket számunkra vadidegen emberekhez, és ez meghatározza azt, ahogyan szeretünk, ahogyan dolgozunk, ahogyan megéljük női, férfiúi vagy szülői identitásunkat, ahogyan táplálkozunk, ahogyan másokhoz közelítünk…

E nehézségek megoldásához gyakran a „klasszikus” terápia jelenti az első lépést. Ugyanakkor a családfa bizonyos problémás pontjai továbbra is homályban maradnak, szenvedésünk valódi okára ezért nem derülhet fény.

Tudjuk, hogy felmenőinktől testi vagy genetikai vonásokat is öröklünk, nem csak (szerencsés esetben) vagyont. Most azonban az „öröklés” egy egészen más formájáról lesz szó, arról, amikor egymást követő nemzedékek életében megmagyarázhatatlan módon újra és újra megismétlődnek ugyanazok az események, helyzetek vagy viselkedési mintázatok, mégpedig gyakran ugyanabban az életkorban vagy az év ugyanazon napján. E jelenségekre csak akkor leszünk képesek felfigyelni, ha kitágítjuk a magunk történetére vonatkozó perspektívánkat oly módon, hogy a felmenőinket is annak részévé tesszük.

Jól látszik, hogy a saját sorsunkat nem csak mi magunk alakítjuk. De akkor mégis ki mozgatja a szálakat? Kinek vagy minek engedelmeskedünk akkor, amikor ezt vagy azt a foglalkozást vagy párt választjuk, vagy amikor folyton arra kell rájönnünk, hogy a párkapcsolat nem nekünk való, hogy sikertelenek vagyunk a hivatásunkban, hogy nem érezzük jól magunkat a bőrünkben, hogy nem élvezzük az életet akkor sem, ha önmagunkat adjuk?

Egy olyan sokelemű kirakósba születünk bele, amelyben örömök, sikerek, drámák, fájdalmak, hűtlenségek, árulások, elhallgatások és titkok keverednek; ebben a labirintusban a különböző egyéni élettörténetek szüntelenül keresztezik egymást. Az összefonódó események, érzések és sorsok e hatalmas tartályában könnyen lehet, hogy bizonyos epizódok nem képesek megtalálni a maguk helyét: zárójelbe téve nemzedékről nemzedékre újra felbukkannak. Elfogadhatatlanok, amennyiben az általuk okozott szenvedés vagy trauma túlságosan erős ahhoz, hogy véglegesen integrálhassuk, enyhíthessük, vagy ki tudjunk gyógyulni belőle.

Előfordul, hogy ennek a lezáratlan múltnak egy részét teljesen tudattalanul hordozzuk magunkban, és úgy érezzük, a genealógiai szövedék egyik vagy másik „hiányzó elemével” kivételes összhangban vagyunk. Lehet, hogy egyik szülőnk fiatalon elhunyt nagybátyjának a helyét vesszük át, akinek a nevét is viseljük, vagy az a feladat hárul ránk, hogy rehabilitáljuk azt a dédnagyapát, akit „rossz magaviselet” miatt kitörölt a családi emlékezet, esetleg egy nagynénit, aki „lelépett a postással”, és aki az év ugyanazon napján született, mint mi… Ilyenkor arra vagyunk kárhoztatva, hogy tudtunk és akaratunk ellenére újra és újra eljátsszuk a korábbi elhagyást, kudarcot, szakítást vagy összeroppanást egy olyan darab szereplőjeként, amely fáradhatatlanul színpadra állítja azt, amit „családi lojalitásoknak” nevezhetünk.

Amikor ily módon azonosulunk valakivel a múltból, bizonyos értelemben egy képzeletbeli fizikai térbe kerülünk bele, amelyben úgy tűnik számunkra, mintha a saját sorsunk ezzel az ősünkével fonódna össze. Azáltal, hogy lelkileg eggyé válunk valaki mással, elveszítjük a kapcsolatot a jelen valóságával; feladjuk a családfában elfoglalt saját helyünket, és nem vagyunk többé képesek megfelelően reagálni a jelenre, mivel többé nem a saját szemszögünkből tekintünk a dolgokra. Egy, a távoli múltban gyökeredző világszemléletet és hiedelemvilágot teszünk a magunkévá, s mindezt teljesen tudattalanul, mintha csak hipnózis hatása alatt állnánk.

Ezek a hiedelmek, amelyek a hatalmukban tartanak minket, vezérlik aztán a cselekedeteinket, egy meghatározott irányba terelnek bennünket, és olykor drasztikus módon beszűkítik a lehetőségeinket. Az olyan családi mítoszok, mint hogy „a jó dolgok sosem tartanak sokáig”, vagy „a szerelem csak boldogtalanná tesz”, nem segítenek bennünket abban, hogy hinni tudjunk a boldogságban, sem abban, hogy valóra váltsuk leghőbb vágyainkat.

Az efféle determináltságtól csak akkor tudunk megszabadulni, ha tudatosítjuk magunkban. A pszichogenealógiának nem az a célja, hogy a családfából „kitakarítsa” a sötét zugokat és a lezáratlan történeteket; nem képes varázsütésre megszüntetni a szenvedést és a neurózist, betölteni a hiányokat, felszámolni a megalkuvást és a határátlépést. Inkább annak eldöntésében segít, hogy mitől akarunk végleg megszabadulni, és mit akarunk megőrizni, hogy aztán átdolgozva és más formában továbbadhassuk az utánunk jövő nemzedékeknek. Nem vagyunk kötelesek mindent elfogadni, és jogunkban áll választani. Emellett tudatosítanunk kell magunkban azokat a lelki helyeket is, amelyek továbbra is a múlthoz kötnek bennünket.

Hiszen aligha lehetünk képesek megszabadulni attól, aminek a létezéséről nem is tudunk: bármilyen radikális legyen is a szakítás, attól, ami tudattalanul munkál bennünk, nincs menekvés. Ha félreismerjük a múltat, vagy alábecsüljük a jelentőségét, azt kockáztatjuk, hogy szüntelenül újratermeljük azt; és arra sem fogunk ráeszmélni, hogy nem az én az egyetlen, ami irányt szab az életünknek, és hogy saját tudatos akaratunkon kívül valami más tevékeny erő is munkál bennünk: természetesen a – családi vagy egyéni – tudattalan.

A transzgenerációs megközelítés újszerűsége abból adódik, hogy a szimbolikus megközelítésnek köszönhetően lehetővé teszi, hogy kapcsolatba lépjünk a család e tudattalan dimenziójával. Azáltal, hogy újrarendezzük saját történetünk elemeit, és létrehozzuk múlt, jelen és jövő folytonosságát, értelmet adunk nekik. Ha megtanuljuk ezeket összekötni egymással, akkor érthetőbbé válik a saját életünk, és képesek leszünk újraírni a saját családregényünket azáltal, hogy a számunkra megfelelő helyet foglaljuk el benne: azt a helyet, amely végül lehetővé teszi, hogy valamivel nagyobb mértékben önmagunk lehessünk.

A jelentésadás kérdése létfontosságú, de félreértéshez is vezethet, amennyiben akár el is hihetjük, hogy a családtörténet egy olyan rejtély, amelyet mindenestül meg kell oldani ahhoz, hogy megkönnyíthessük a saját életünket, és megszabaduljunk minden problémánktól; meg aztán nem nehéz a felmenőinkben felfedezni összes gondunk-bajunk forrását. De ez tévedés (nem „azért hagynak el mindig”, mert „ötven évvel ezelőtt a nagymamám lelépett a postással”); semmi sem bír önálló, rajtunk kívül álló jelentéssel; a dolgokat csak a saját nézőpontunkból, saját értékeinkből kiindulva tudjuk feltárni. Olyan igazságról van itt szó, amely teljes mértékben viszonylagos, és amely mindig csak a miénk lesz.

Mindez természetesen arra ösztönöz bennünket, hogy szemléletet váltsunk, hogy hátat fordítsunk a leegyszerűsítő, fekete-fehér felfogásnak, és olykor látványosan újraértékeljük a dolgokat: a családfa egyik tagja hirtelen lekerülhet a piedesztálról, és egyik pillanatról a másikra megsemmisülhet a róla kialakított idealizált képünk; egy másik tagja pedig, akiről nemzedékek óta senki sem vesz tudomást, egyszer csak újra megtalálhatja a maga helyét a többiek között. Saját „belső” múltunk feltárása közben meglepetésekben és felfedezésekben lehet részünk, ahogyan az is előfordulhat, hogy elengedünk vagy rehabilitálunk majd bizonyos embereket.

A családfában elfoglalt helyünk egyedi: múlt és jövő között, két ág metszéspontjában áll. Azáltal, hogy egyre otthonosabbá tesszük a magunk számára a saját helyünket, minden pillanatban lehetőségünk van változtatni a felmenőinkhez fűződő viszonyunkon. Egyensúlyt teremthetünk hát aközött, ami a családi rendszerhez köt bennünket, és aközött, aminek a hatására azzá az egyénné válhatunk, aki küzd a saját szabadságáért és saját sorsának valóra váltásáért; a másik lehetőség, hogy hagyjuk, hogy továbbra is az ismétlődések határozzanak meg bennünket, és elmenjen mellettünk az élet. A döntés teljes mértékben a mi kezünkben van.

Öndiagnózis: hogyan éled meg a családban elfoglalt helyedet?

Mielőtt tovább olvasnád a könyvet, javaslom, hogy készíts „leltárt”, és vizsgáld meg részletesen, hogyan érzed magad a saját helyeden, a családban, amelybe beleszülettél.

Gyakran előfordul, hogy ezt a helyet nem igazán tudjuk „belakni”, nem igazán otthonos, nem vagyunk tudatában mindannak, ami ott történik, hogy milyen szerepekkel jár, milyen tétekkel bír, és milyen kihívások elé állít bennünket. Egyesek számára egyenesen elviselhetetlen: túl sok szenvedést, megaláztatást, szomorúságot, dühöt okoz. Mások számára ez a hely csak valami elvont dolog: „Jelen vagyok, de nem tudom, hogy ez számomra mit jelent.” Az is előfordul, hogy valaki végzetszerűségként éli meg a családon belüli helyét: „Így van, és kész, minek róla annyit beszélni?” Sőt időnként nincs is róla mit mondani, mintha ez a hely üres vagy anyagtalan lenne: hiányoznak belőle az érzések, az érzelmek, a tervek, mintha egyáltalán nem is lenne lakója.

Ugyancsak előfordul, hogy – ilyen vagy olyan, jó vagy rossz, szubjektív vagy objektív okokból – kitalálunk magunknak egy másik helyet: „A szüleim szörnyetegek, minél kevesebbet látom őket, annál jobb; semmi közös nincs bennem és a családomban, kizárt, hogy onnan származzak.” Ábrándozás közben gyakran elképzelünk magunknak egy másik helyet, ahol egyszerűbb, könnyebb az élet, és örömtelibb. Elképzeljük, hogy egy másik családba, másik közegbe, másik „rasszba” születtünk, vagy egyszerűen csak kizárólag az apai vagy az anyai ág leszármazottai vagyunk, ez az, amire büszkék vagyunk, ez az, amit a nyilvánosság elé lehet tárni, a fölöslegesnek, középszerűnek vagy egyenesen mérgezőnek vagy szégyenletesnek tekintett másik ágat pedig egyszerűen a szőnyeg alá söpörjük.

A következőkben ezt a létfontosságú „helyet” vizsgáljuk meg közelebbről.

Helyed a családban

Képzeld magad elé a saját helyedet: ebbe születtél bele, és az egész életedet itt fogod leélni. Akár férfi vagy, akár nő, két szülő gyermeke vagy, akik maguk is a saját szüleik fiai vagy lányai stb. Amikor magad elé képzeled ezt a családfát, mi az első benyomásod? A szabadság, a biztonság, a könnyedség, vagy ellenkezőleg, inkább a zavarodottság, a fojtogató érzés, a neheztelés? Milyen szavakkal írnád le a saját helyedet?

Amennyiben egy vagy több konkrét szerep hárul rád ezen a helyen, melyek ezek? Ezek közül melyekkel tudsz a leginkább azonosulni?

Elégedett vagy azzal, ahogyan mások tekintenek rád? Elismernek azért, amit teszel? Meg tudnád egy mondatban fogalmazni, hogy mit vártak tőled, amikor megszülettél? Sikerült ezt elérned?

A család

Képzeld magad elé a szüleidet és az apai, valamint az anyai ágat. Úgy érzed, összhangban vagy ezzel a két ággal? Ha nem, akkor melyikkel tudsz könnyebben azonosulni? Mi ennek az oka? Gondold végig, hogy mit, milyen értékeket és viselkedési mintákat örököltél egyik vagy másik ágról. Mit gondolsz ezekről ma? Mivel vagy kivel tudsz azonosulni?

Vedd sorra a családod tagjait egészen a dédnagyszülőkig, ezek testvéreiig bezárólag. Kik iránt érzel inkább rokonszenvet? Kiket tekintesz mintának, kik segítettek azzá válni, aki vagy? Kik azok, akikre felnézel? Milyen okokból, milyen viselkedésformák miatt?

Lehetnek olyan családtagjaid is, akiket kevésbé kedvelsz, akikre neheztelsz, vagy akiket még ennél is negatívabban ítélsz meg. Mi az, ami bennük zavar?

Végül vedd szemügyre az egyes csoportok közötti összetartást. Milyen a családodban az általános légkör? Jól érzed benne magad?

Nemi identitásod

Mikor és hogyan lépsz kapcsolatba a saját női vagy férfi- oldaladdal?

Hogyan éled meg a szexualitást? Kiteljesedésként, játékként, felfedezésként vagy konfliktusként?

Milyen érzéseid vannak a szexuális örömszerzéssel kapcsolatban: frusztráltságot, bűntudatot vagy teljességet érzel? Úgy gondolod, hogy családi örökséged a saját szexuális éned kapcsán megélt büszkeség, szeretet?

A párkapcsolatod

Mi a helyzet a párkapcsolatoddal? Készíts egy listát az ezzel kapcsolatos meggyőződéseidről. Mi jelenti számodra a legnagyobb nehézséget egy párkapcsolatban?

Kik jelentenek számodra párkapcsolati mintát a családodban? Miért? Mi a közös benned és bennük?

A munka világa

Szereted a munkádat? Miért ezt a munkát választottad?

Meg vagy elégedve a fizetéseddel? Úgy érzed, elismernek? Ez az álommunka számodra? Ha nem, mit szeretnél helyette csinálni? És mi az oka annak, hogy nem azt csinálod?

Anyagi helyzeted

Úgy gondolod, hogy elég pénzed van? Hogyan és mire szeretsz költeni? Vannak adósságaid?

Az értékeid

Minden családban van egy vagy több alapérték: a munka, a pénz, a hit, a szeretet, a siker, az intelligencia, a szépség stb. A te családodban ezek közül melyek az uralkodók? Te is ezeket tartod fontosnak? Milyen életszemléletet, vallásos, politikai vagy egyéb meggyőződést adtak át neked a szüleid?

Vannak rossz érzéseid azzal a társadalmi közeggel kapcsolatban, ahonnan származol? Büszke vagy erre a közegre?

Milyen adottságokat, tehetségeket, képességeket örököltél? Ma mire használod ezeket?

A saját történeted

Vannak olyan események, személyek vagy helyzetek, akik vagy amelyek különösen nyomasztanak? Voltak az életedben olyan fontos történések (elgyökértelenedés, emigráció, szakítás a múlttal vagy a gyökerekkel stb.), amelyeket még ma is elfogadhatatlannak, felfoghatatlannak vagy bevallhatatlannak tartasz?

A családfád

Most, hogy mindezeket a kérdéseket tisztáztad, vedd szemügyre a családod történetét szimbolikusabb megközelítésben, tedd félre a kérdéseidet, és hagyatkozz a képzelőerődre.

Helyezkedj el kényelmesen, és engedd el magad. Tekints végig a benned élő családfán. Képzeld magad elé, de ne siess, mindent a magad ritmusában! Milyen ez a családfa? Sűrű, megnyugtató? Milyen benyomás alakul ki benned, amikor magad elé képzeled? Lehet, hogy valóban egy fára hasonlít, de az is lehet, hogy valami egészen másra. Fogadd be, amit látsz, ítélkezés nélkül…

Amint megjelennek lelki szemeid előtt ezek a képek, akár le is rajzolhatod őket: így mindig magad előtt láthatod a benned élő családodat, és ennek a könyvnek az olvasása közben bármikor előveheted, amikor szükségesnek érzed. Idővel lehet, hogy újabb és újabb kapcsolatokat fedezel majd fel benne, esetleg apró módosításokat vagy lényegi változtatásokat kell majd rajta eszközölnöd…

ELSŐ RÉSZ
Amikor nem vagyok önmagam

Identitásproblémák, képtelenség a kötődésre, a szeretetre, a bizalomra: egyeseknél ezek valódi fogyatékosságként jelentkeznek, mintha az emberben egy homályos érzés, a nemlét, az üresség érzése már előre lehetetlenné tenné az életet.

A létezés e bénító nehézsége az élet minden területén megnyilvánul: legbensőbb érzéseinken túl a másikhoz, a külvilághoz fűződő viszonyunkra is a szenvedés nyomja rá a bélyegét.

Legelőször ezt az ürességérzést fogjuk megvizsgálni, hogy megállapíthassuk, mekkora mértékben vezethető vissza családunk történetére, a felmenőinkre.

1. fejezet
Identitásproblémák

Egyre bonyolultabbá váló világunkban, ahol azok az értékek, amelyek lehetővé tették a szüleinknek és a nagyszüleinknek, hogy meghatározzák önmagukat, átalakulóban vannak. Ezért alapvető fontosságú, hogy visszataláljunk lényünk alapjaihoz, és feltárjuk azokat a belső támpontokat, amelyek a segítségünkre lehetnek abban, hogy saját életünk, saját történetünk tevékeny alakítóivá válhassunk.

Mindez hatalmas kihívást jelent, a külvilágban ugyanis nem sok minden támogatja ezt a törekvésünket. Olyan társadalomban élünk, amelyben a teljesítmény és a profit a legfontosabb, és ezek nem sok esélyt adnak nekünk arra, hogy valóban összekapcsolódjunk önmagunkkal. A konformizmus jegyében jutalmazó munkára, magas társadalmi pozícióra, pénzre, működő párkapcsolatra, felszabadult szexuális életre és boldog gyerekekre van szüksége mindenkinek. A „napsütötte psziché” kötelező tartozék.

Eddig minden rendben…

Egész kultúránk annak az egyénnek a mítoszára épül, aki „jól érzi magát a bőrében”. Aki már megszabadult minden szenvedésétől, megbocsátott a szüleinek, pozitív érzéseket táplál embertársai iránt, kézben tartja a saját életét, és bizakodón lépdel a jövő felé az egyre csak fokozódó „pszichológiai korrektség” jegyében.

Ez a mítosz azonban a személyiség önkényes kettéhasítására és az emberi természet tökéletes félreértésére épül. Az ember ugyanis egyszerre fény és árnyék. Eszünkbe sem jutna kétségbe vonni a nap által vetett árnyék létezését; mégis minden eszközzel igyekszünk megszabadulni mindattól, ami a bensőnkben zavaró, ami nem tetszik, ami elsodor bennünket a „lelki higiéniától”. A „pozitív” értékek uralma alatt élünk, és az a legfőbb cél, hogy bármi áron jól érezzük magunkat.

Kényszeresen hajszoljuk a sikert és a boldogságot, az életünk mégis ezzel éppen ellentétes képet mutat. Rosszul érezzük magunkat a bőrünkben, a párkapcsolatunkban, emberi viszonyainkban. A szakmai önmegvalósítás egyesek számára rengeteg nyűggel jár. Az életnek ez az – állítólag elérhető – ideálja arra kényszerít bennünket, hogy folyamatosan a siker és a kudarc dimenzióiban értékeljük önmagunkat.

Ugyanakkor rendszerint olyan forgatókönyveket játszunk el újra és újra, amelyek nagyon messze vannak a vágyálmainktól. Az idő egyre csak telik, az élet pedig egyre inkább olyan nem kielégítő vagy abszurd (mégis oly ismerős!) viselkedésekbe vagy helyzetekbe szorít be minket, amelyek semmiben sem emlékeztetnek mindarra, amire szükségünk lenne.

Hogyan nyilvánul meg ez a krónikus szenvedés vagy rossz közérzet? Úgy tűnik, életünk minden területét áthatja, de mindenekelőtt azért érezzük, mert hiába próbálunk teljes életet élni. Ezt a kérdést fogjuk megvizsgálni ebben az első fejezetben.

Nem tudom, ki vagyok

Christophe már az első konzultáción elővezeti a problémáját: „Nem tudom, ki vagyok.” Ez a fiatalember kivételes pszichológiai érzékenységgel van megáldva, álmodozó és igazi művészlélek. Ügyvédként dolgozik, nem túl nagy lelkesedéssel: „Egyáltalán nem szeretem a munkámat, de nálunk minden férfiból ügyvéd lesz…” Az ülésen monoton hanghordozással és fásultan mondja el, mennyire szenved. Az apja és a nagyapja is „igazi harcos”, és a családjában az az elvárás a férfiaktól, hogy fényes karriert fussanak be. Christophe-ban és ezekben a férfiakban azonban semmi közös nincs, teljesen eltérően látják a világot, és fogják fel a párkapcsolatokat vagy a társadalomban betöltött szerepüket.

Nem tud azonosulni ezekkel az inkább extrovertált mintákkal, de arra is képtelen, hogy másképpen határozza meg önmagát. Érzi, hogy nem teljes erőbedobással végzi a munkáját, amelyben elismerést semigen képes kivívni magának. Noha két gyereke van, nem egészen tud jelen lenni a családi életben, és a felesége rendszeresen a szemére veti, hogy gondolatban mindig valahol máshol, „a holdon” jár. Bűntudatot érez amiatt, hogy nem az apja és a nagyapja által kijelölt utat követi, úgy érzi, nem teljesít jól apaként, nem tudja, hogy ki is valójában, nem találja a helyét a munkában, nem képes szembeszegülni a családi parancsokkal – mindez számára szinte megoldhatatlan problémát okoz.

Mi lehet annál fájdalmasabb, mint mikor az ember el van zárva saját énjétől, elveszettnek, talajvesztettnek érzi, nem találja önmagát? Ez az üresség, amely a létezés minden szintjén megjelenik, elviselhetetlenné válhat, és az ént teljes mértékben maga alá temetheti. Bár az egyén éli az életét, fogalma sincs arról, mitől lehetne boldog, mitől érezhetné úgy, hogy tényleg él. Hogy ki is ő valójában, hogy miképpen határozza meg önmagát. Hogy merre induljon. Nem képes semmiben sem elmélyedni, és nem érzi úgy, hogy az, ami őt belülről mozgatja, valóban magával is ragadná, mivel énjének ezzel a dimenziójával egyáltalán nincs tisztában: nem is tud róla.

Egy ideig követheti a szülei által kijelölt utat: azt teszi, amit elvárnak tőle, megházasodik, gyerekeket nemz, dolgozik… Sikerül magára öltenie, eljátszania egy szerepet, de ő maga sem hisz benne igazán. Folyamatosan gyötri a szorongás és a kudarctól való félelem, de az is lehet, hogy egyszerűen csak kimerült, fásult vagy depressziós, mindenesetre egyre jobban eltávolodik önmagától.

Mivel nem érzi a motivációt, azt, ami fontos lehetne, saját személyisége rejtve marad előtte, és szenved attól, hogy nem képes ennek tudatára ébredni, belehelyezkedni a valóságba, irányt szabni a saját életének. Nem képes valódi döntésekre, amelyek segítségével saját élettörténetének alakítójává, alanyává válhatna, így csak sodródik az élet felszínén, amelynek szó szerint nincs iránya – vagyis amelyről nem tudható, merre tart.

Azokra leselkedik a depresszió és az összeroppanás veszélye, akiknek kizárólag a családi minta átvétele ad identitást, akik pontosan a szüleik életét reprodukálják, anélkül hogy rászánták volna az időt, hogy felfedezzék saját vágyaikat, szükségleteiket, egyediségüket és azt, hogy mi is az életük értelme. Némelyek esetében a kondicionálás annyira erős, hogy még azt sem tudják, akár máshogyan is csinálhatnák…

Se nem férfi, se nem nő

Ariane boldog életet él feleségként, legalábbis látszólag. Mindene megvan, „amire egy nő csak vágyhat”: szerető és gondoskodó férj, jól nevelt gyerekek, kellemes külső, pénz, munka, ami érdekli is. De egy alapvető dolog zavarja, és nem hagyja élni: nem érzi magát nőnek. Nem tudja, hogy „mit jelent nőnek lenni”, és az sem segít integrálnia a női oldalát, az sem teszi kétségtelenné a számára, hogy ő nem férfi, hogy gyerekeket is szült. Mi a különbség férfi és nő között? Fogalma sincs.

Az anyja is mindig úgy tartotta, hogy „csak a férfi” az értékes. Természetesen ezt így sosem mondta ki, de a családi tudattalanban hallgatólagosan ott van: a nő semmit sem ér. Nem is létezik.

Ennek többféle magyarázata is van, azonban mind ugyanazt az üzenetet közvetítik: egyedül a férfi számít. Ebben a családban a nők hozzáidomultak a férfiakhoz, és végül meggyűlölték a saját nőiségüket is, amely csak a szégyenérzést táplálja. Egy lány, aki ebbe a családba születik bele, vajon hogyan is lenne képes megélni és értékelni női identitását anélkül, hogy bűntudatot érezne, hogy haszontalannak tartaná magát, vagy úgy gondolná, hogy őt nem is lehet szeretni? Az egyetlen megoldás, hogy úgy éli az életét, mintha nem is lenne különbség férfiak és nők között. Ez a tagadás azonban nem oldja meg a problémát véglegesen, mivel erős belső ürességérzés formájában tör ismét felszínre.

Vannak, akik nem képesek kapcsolatot teremteni a saját nemi identitásukkal: alig vagy egyáltalán nem érzik, hogy mitől lennének nők vagy férfiak. Természetesen intellektuálisan meg tudják ezt fejteni, de van bennük valami befejezetlenség, ami megrekedt a „semlegesség” földjén. Ez a meghatározatlanság mindenekelőtt a test szintjén jelentkezik. A test feltáratlan vagy akár fenyegető terület marad, amely fölött meg kell őrizni az irányítást, ám amelyben nem érezzük magunkat otthon.

Ezek az emberek tehát két érzés között ingadoznak: vagy a tökéletes test megszállottjai, vagy mindenestül elutasítják a testiséget, mivel nem tudják, mit kezdjenek vele. Bezárkóznak saját testi valójuk tagadásába, mivel az veszélyes és szégyenletes, nem is méltó arra, hogy létezzen, és a vele való azonosulás túlságosan fájdalmas konfrontációval járna.

A szülőknek a nemi identitással és a szexualitással kapcsolatos viselkedése és kijelentései, akárcsak a saját testükhöz fűződő viszonya, erős hatást gyakorolnak a kialakulófélben lévő gyerek pszichéjére. A szülő leértékelést vagy megvetést tükröző szavai meggátolják a gyereket abban, hogy a saját nemével azonosulhasson; állandó szégyenérzéshez és kritikus szemlélethez vezetnek minden olyan dologgal kapcsolatban, amelynek köze van a testhez, a szexualitáshoz vagy a társadalmi nemhez. Van, hogy a gyerek már a születésekor konfliktushelyzetbe kerül, mivel lányként egy olyan családba születik, ahol csak a férfiak számítanak, vagy fordítva; de előfordul az is, hogy a szülők a nemek egyformaságát hangsúlyozzák, mintha nem lenne különbség férfi és nő között…

Az ilyen nézetek különösen megnehezítik a gyerek számára, hogy azonosulni tudjon azzal a nővel vagy férfival, aki kezdetleges formában már jelen van benne, és így hozzájárulnak ahhoz, hogy eltávolodjon a saját érzéseitől és ösztöneitől. Sőt ezek hatására akár súlyos patológiák is kialakulhatnak, amelyek mind a létezés materiális dimenzióját érintik, például testképzavar, anorexia vagy bulimia, szexuális vagy pénzügyi nehézségek.

Könyvünk második részében azt fogjuk megvizsgálni, hogy miképpen öröklődik tovább ez a fajta tagadás, és hogy ez mennyire szorosan „családi ügy”. Olyan, generációk közötti átörökítésről van itt szó, amelyben szülők, nagyszülők és dédszülők ördögi dologként tekintettek a testre (különösen a nők testére): meg kellett zabolázni, láncra verni, hogy elkerülhető legyen a büntetés. Ugyancsak számos esetben a nőiséget figyelmen kívül hagyták, a nemek közötti különbségeket pedig szőnyeg alá söpörték, hogy így létrejöhessen egy nemiségétől megfosztott egyén, ami mindenkinek kényelmesebb.

Nem érek semmit, egyáltalán semmit…

Julie negyvenéves, és több mint húsz éve küzd negatív önképével és a csökkentértékűség érzésével, amelytől nem képes megszabadulni. Tehetséges, értelmes, élénk és humoros, mégsem képes elképzelni egy pillanatra sem, hogy bárki értékesnek gondolhatná, vagy becsülni tudná a jó tulajdonságait. Véleménye szerint minden, amit csinál, értéktelen, és ez most már így is marad. Soha senkinek nem lesz fontos. A külvilág kudarcból kudarcba taszítja, és bármibe kezd is, nem képes felülírni azt, hogy „értéktelen”.

Egészen kicsi kora óta egy elképzelt világban él, amelynek ő van a középpontjában, és ahol mindenre képes. Ezzel szemben a családjában sosem találta igazán a helyét: a szülei nagyon fiatalok voltak, amikor megszületett, nem elég érettek ahhoz, hogy foglalkozni tudjanak vele; ide-oda hurcolták, akár egy csomagot, egy tárgyat. Számukra a szülőség csak annyit jelentett, hogy biztosítani kell a gyerek számára a legalapvetőbb anyagi körülményeket. Értetlenül állnak Julie kudarcai előtt, mivel meg vannak győződve arról, hogy megadtak neki mindent, amire csak szüksége volt.

Hogyan is lehetne bármilyen ambíciónk, ha legbelül úgy érezzük, nem sokat érünk? Hogy teljesen mindegy, hogy részt veszünk-e valamiben vagy sem, hiszen bármit teszünk is, az nem fog változtatni a sorsunkon.

Azok, akik így éreznek, meg vannak győződve arról, hogy senki sem veszi őket emberszámba; és ez gyakran így is van, de mindenekelőtt ők azok, akik nem veszik emberszámba saját magukat. Meggyőződésük szerint az élet megfeledkezett róluk, ezért nem gondolják, hogy bármi is a hatalmukban állna, és azt még kevésbé tudják elképzelni, hogy egyszer majd abban a szerencsében lesz részük, hogy úgy élhetnek, ahogyan szeretnének, hogy valóra válthatják az álmaikat… Ehelyett saját álomvilágukba menekülnek, és gyakran örökre ott is ragadnak.

Az, hogy van hol laknunk és van mit ennünk, nem elegendő ahhoz, hogy értékesnek érezzük magunkat! Ehhez az is szükséges, hogy születésünktől fogva emberszámba vegyenek bennünket. Még ha nem volt is mindig minden tökéletes, legalább úgy érezhettük, hogy a családhoz tartozunk, és ekként is tekintettek ránk. Egyesek azonban már születésüktől fogva a hiánnyal szembesülnek, különböző okokból, amelyeket majd a következő fejezetekben fogunk részletesebben megvizsgálni. Az, hogy a gyerekünket nem vesszük emberszámba, mindig arra utal, hogy minket magunkat sem vettek emberszámba annak idején.

A létezés miatti bűntudat

A maró humorú, érzékeny, intuitív, intelligens Didier zokogva omlik össze a rendelőmben. Rettenetesen szenved, és folyamatosan bűntudat gyötri. Amikor rákérdezek ennek az okára, bevallja, fogalma sincs róla. Ugyanakkor egyfolytában attól tart, hogy a lehető legrosszabb fog bekövetkezni, mintha csak megérdemelné a büntetést. Orvos, és az egyik betege műhibapert indított ellene, noha ő nem hibázott. Mégis úgy gondolja, hogy előbb vagy utóbb „meg kell fizetnie” valamiért.

Idővel feltárjuk, hogy egyszerűen a saját létezésétől fél, mintha hiba lenne, hogy egyáltalán él. De mi az ő igazi vétke? Ki az, akivel szemben engedetlenül viselkedett?

Tudja, hogy az anyja nem akart teherbe esni, és hogy majdnem belehalt a szülésbe; ugyanakkor őt mégis szeretetben nevelte fel. Vajon ennyi elég ahhoz, hogy elviselhetetlennek tartsa az életet?

A bűntudathoz olykor az is elég, hogy megszülettünk! Hogy rossz helyen vagy rosszkor születtünk meg, vagy olyan körülmények közé, amelyek szüleink testi, anyagi vagy érzelmi biztonságát veszélybe sodorták… Meg is van az eredménye: meggyőződésünkké válik, hogy nem érdemeljük meg az életet, mivel valamilyen katasztrófa írható a rovásunkra.

Kilépni a nagyvilágba, „sikeresnek lenni”, megmutatkozni a fényben, mindez a veszély, a pusztulás szinonimája. Nem is kell szélsőséges megoldásokhoz folyamodni: a tudattalan mindent elintéz. Módszeresen előkészíti a hajótörésünket, újra és újra kudarcra ítél bennünket. Megbüntetjük magunkat még azelőtt, hogy mások ezt megtehetnék: így semmit sem kockáztatunk, legfőképp pedig nem kell szembeszállnunk azokkal, akik nem is akartak minket világra hozni – ahogyan az Didier esetében is történt.

Az újszülött semmiről sem tehet. Ez a magunkra vett bűntudat az egyik leggyakoribb dolog, ami egyik nemzedékről a másikra öröklődik. Ezért majd látni fogjuk, mennyire fontos szemügyre venni a saját családtörténetünket abból a célból, hogy feltárjuk, milyen bűnről van szó – hiszen az valójában nem a sajátunk…

◆◆◆

Mindenki csak arra vágyik, hogy meghatározhassa, szerethesse és értékesnek tekinthesse önmagát, bízzon magában, a nemiségében kiteljesedhessen, felelősséget vállalhasson a döntéseiért, és szabad emberként haladhasson a saját végzete felé. Ugyanakkor sokan mindennek éppen az ellenkezőjét élik meg a mindennapokban: életük inkább túlélés, semmint teljesség vagy kiteljesedés.

Ennek a belátása gyakran keserűséggel, undorral, reménytelenséggel, szorongással vagy ürességérzéssel jár együtt. De még sincs szó sorsszerűségről. A nehézségek hátterében, amelyeket ebben a fejezetben sorra vettünk, valamilyen alapvető hiány vagy elégtelenség áll, amelyekről majd látni fogjuk, hogy a családfához köthetők. Szerencsére ezek a nehézségek arra is esélyt adnak, hogy „helyreállítsuk”, megalkossuk vagy újraalkossuk önmagunkat, és megtaláljuk azokat az alapokat, amelyekre szubjektumként a saját identitásunkat építeni tudjuk, folyamatosan dolgozva rajta. Mondhatnánk, hogy egyszerűen csak újra kell kezdenünk majdnem a nulláról. Ez azonban mindenféle lehetőségre ajtót nyit előttünk…

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 633 038 5

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License