Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2025

ISBN (epub) 978-963-453-841-7

ISBN (mobi) 978-963-453-842-4

Írta: Rejtő Jenő

Borítót készítette: Tordai Gábor

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

1.

Puskin Mária Gottfried közlegény bevonulása a gondari Lafayette erőd helyőrségéhez, azt hiszem, örök időkre felejthetetlen marad a szemtanúk előtt. Negyven újonccal együtt Oránban beöltöztették és útnak indították a Szaharába. Ám a vasúton elveszítette a sapkáját és mivel napszúrástól tartott, előkereste poggyászából a régi, civil fekete keménykalapját és így vonult végig szakaszával a gyanútlan őrvezető mögött Gondar főutcáján.

Az emberek megálltak és nevettek. Egy úrvezető meglepetésében felfutott a járdára.

Képzelhetik!

Egy jóindulatú, feltűnően hosszúarcú, negyven év körüli polgár, mélabús szemmel, pamacsszerű, sötétbarna angol bajusszal, talpig marcona légionárius… és a fején fekete nemezkalap! Ezen felül egy szarukeretes pápaszemet is viselt.

Az erőd udvarának közepére állították az újoncokat. Itt egy arra siető, jóindulatú káplár leütötte a fejéről a kalapot, rálépett, felhúzta a térdéig és továbbment. Puskin Mária Gottfried ezen nagyon csodálkozott, de senki sem törődött vele. Az egyenlítőnél fásulttá tesz mindenkit a katona-élet. Mint örök búra, állandó porfátyol borul a város fölé, roppant forróság feszíti a levegőt és dermesztő éjszakai lehűlések, legyek, rovarok, tomboló orkánok, továbbá Gouron őrmester teszik elviselhetetlenné Gondarban az életet.

A port, a forróságot, a dermesztő lehűlést és a tomboló vihart úgy-ahogy megszokják előbb-utóbb az emberek, de Gouron őrmester folytonos jelenléte a legszívósabbakat is rendkívül megviseli. Pedig így első látásra aránylag nyájas embernek tűnt. Mosolygott és biztatóan üdvözölte a kiképzésre érkező újoncokat:

– Helló fiúk! Én vagyok Gouron atya! Itt olyan dolgotok lesz, mint otthon!

– No hála Istennek! – szólalt meg elégedetten Puskin Mária Gottfried. – Nálunk otthon igen jó családi életet éltek.

Az őrmester arca egy másodpercre elsötétedett, mint a mező, ha gyorsan haladó felleg siet át a nap előtt, egy különben derűs nyári délutánon. De azután ismét mosolygott.

– Ki szólt közbe? – kérdezte atyai érdeklődéssel.

– Én – felelte mintegy dicsekedve a tájékozatlan újonc.

– Úgy?! Maga volt?! – mondja az őrmester örvendezve. – Hogy hívják?

– Puskin Mária Gottfried.

– A testvéreit ne említse. Csak a maga neve érdekel.

A hosszúarcú újonc előre jött egy lépést és bal kezének tenyerét nyájas, elnéző mosollyal az őrmester vállára helyezte, azután így szólt:

– Gottfried, Mária és Puskin kizárólag az én nevem.

– Igazán? – érdeklődött elragadtatással az altiszt.

– Hát persze! – kiáltotta lelkesen az újonc és úgy látszott, hogy nyomban összecsókolóznak, táncra perdülnek, vagy más hasonló módon vezetik le féktelen rokonszenvüket.

Ekkor azonban véget ért a bohózat és következett a tragédia. Az őrmester olyan rémületes férfisikollyal, mint akit találat ért, elkiáltotta magát:

– Vigyázz!

A város tájékozatlan lakossága, amikor az őrmester először vezényelt „vigyázz”-t Gondarban, sietve felkereste a földalatti helyiségeket, mert mindenki azt hitte, hogy a háromnapos légvédelmi gyakorlat kezdetét jelzik a szirénák.

Az udvaron tartózkodó katonák a szörnyű üvöltésre dermedt vigyázzba ugrottak. Viszont Puskin Mária Gottfried összecsapta a kezét és így kiáltott:

– Szent Isten, ez rosszul lett!… Vizet!

Az őrmester ijesztő arccal egészen eléje lépett:

– Nem hallotta, hogy vezényeltem?

– Ez vezénylés volt? – csodálkozott vidáman a hosszúarcú újonc. – Van egy nagybátyám Thunban, az akkor csinál így, ha rájön az asztma.

– Újonc! Hogy áll itt? Vigyázz! Hátra arc!

– Hagyjuk ezeket – felelte idegesen –, majd, ha jön az ellenség, akkor egzecírozok! Gyerekek vagyunk, kérem?… Halló, főhadnagy úr!

Egy arra siető alezredesnek intett az ujjával.

Az őrmester arca piros lett, azután ibolyaszínű, majd teljesen sötétbordó és a szemét könnyű fátyol homályosította el. Egy másodpercig komoly életveszélyben forgott. Az alezredes meghökkent, megállt és odanézett.

– Kérem, főhadnagy úr, itt az altiszt olyan hangon beszél…

– Maga az újoncokkal érkezett, mi? És nem állt kiképzés alatt?

– Ez most nem fontos… Azt akarom mondani…

– Hallgasson!

Az alezredes úgy nézett rá, mint egy ötlábú borjúra. Ilyet még nem látott. Szinte szelíden mondta:

– Maga nagyon szerencsétlen lesz itt ezzel az egyéniséggel. Mi volt maga civilben?

– Tőzsdei megbízott egy bank szolgálatában. A hadnagy úr mi volt civilben?

– Katona – felelte lesújtó hanglejtéssel az alezredes. – Hogy hívják?

– Puskin Mária Gottfried… és most már bevallom, hogy az Iván nevet is viselem – tette hozzá lesütött szemmel, mert maga is érezte, hogy ez már túlzás.

Az alezredes tanácstalanul nézett végig a hosszúarcú, pamacsbajuszú, pápaszemes kispolgáron, azután vállat vont és az altiszthez fordult:

– Őrmester! Tekintettel arra, hogy ez az ember egy szokatlanul megrögzött civil, és mivel kiképzés előtt áll még, büntetés helyett részesítse szemléltető oktatásban a katonás viselkedésről.

Az alezredes elment. Gouron őrmester meghúzogatta hiúz bajuszát, vastag nyaka előre görbült és néhány másodpercig szuggesztíven nézte Puskin Mária Gottfried – sőt Iván – cipőjét. Azután így szólt: