Jørn Lier Horst – Jan-Erik Fjell

A SIKOLY, AMIT SENKI SEM HALLOTT

Fordította: Rózsás Dani

A mű eredeti címe: Skriket

Copyright © Jørn Lier Horst & Jan-Erik Fjell, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Rózsás Dániel, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-837-9 (papír)

ISBN 978-963-614-838-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

– Önök a Crimecastot hallgatják – szólalt meg egy férfihang a konyhapulton lévő laptopból. – Markus Heger vagyok. – A podcaster két másodperces rövid szünetet tartott, majd folytatta. – Most egy kicsit visszautazunk az időben. Hétfő van, 2008. október 20-a, épp ma lettem húszéves. Még nagyon korán van, és a napot mindössze egy halovány derengés képviseli valahol a horizonton. Anyukám ócska, öreg Opeljének anyósülésén zötyögök, ahogy észak felé tartunk az E6-os országúton a reggeli csúcsforgalomban. A Gardemoen repülőtérre igyekszünk. Egyikünk sem beszél sokat: anyukám azért nem, mert fáradt és szomorú, én pedig azért, mert alig bírok magammal az izgalomtól.

Mathilde Wold éppen az utolsó polcot törölte át a hűtőszekrényben. Bedugta a fejét, és szemügyre vette a sarkokat. Tiszták. Még egyszer ellenőrizte az ajtóban lévő rekeszeket, és nyugtázta, hogy azok is makulátlanok. Visszatolta a helyére a frissen kitisztított zöldséges fiókot, majd lehúzott még egy pohárral valami kiejthetetlen nevű francia borból.

– A rádió azt harsogja, hogy pontosan három hónap múlva esketik majd fel Barack Obamát az Egyesült Államok negyvennegyedik elnökének – folytatta a férfi a podcastban. – Próbálom feloldani a gyászos hangulatot egy béna viccel, de anyukám arra kér, maradjak csendben, mert ma nincs ehhez kedve. Nem attól lehangolt, hogy George Bush és a felesége, Laura lassacskán kiköltöznek a Fehér Házból, hanem attól, hogy biztosra veszi, nem lát engem többé.

Mathildének fogalma sem volt, ki is ez a fickó, vagy hogyan néz ki, de tetszett neki a férfi hangja. Mély, karakteres orgánum volt, amiben ötvöződött a magabiztosság, a sárm és a lelkesedés. Fitt, férfias embernek képzelte, akinek markáns álla, rövidre nyírt haja és kék szeme van. Egész este őt hallgatta, több epizódon át. Az egyikben például azt a tizenkét évvel korábbi esetet dolgozta fel, amikor holttestre bukkantak egy staverni nyaralóban.

– A reptér katonai részlegének bejárata előtt anyukám magához ölel, és ahogy eltávolodom, könnyekben tör ki. Odabent viszonylag hamar megtalálom a szakaszom többi tagját, de alighogy szemügyre vesszük az egyenruhánkat, a hangosbeszélőn bemondják, hogy valami technikai probléma adódott a repülőgéppel, és addig nem szállítanak be minket, amíg azt el nem hárították. Mindenre emlékszem, ami aznap történt: a tippektől kezdve, amiket az eltávon lévő katonáktól hallottam, akik ugyanazzal a járattal utaztak vissza a frontra, mint mi, egészen a pillanatig, amikor a rangidős tiszt délután felbukkant, és azt mondta, a gépünk majd csak másnap fog felszállni. De nem az anyukámtól való könnyes búcsú maradt meg bennem a legjobban. Nem is az egynapos lődörgés és padlón fetrengés a reptéren. A legélénkebben arra emlékszem, amit a tévében láttam abban a szobában, ahol éjszakára elszállásoltak bennünket.

Mathilde lekapcsolta a lámpát, majd átvitte a laptopját és a borospoharát a kanapéhoz. Mindkettőt a dohányzóasztalra tette, és a pinceablakon át a fagernesi szeptemberi éjszakába fúrta a tekintetét. Ezután leengedte és a legszorosabb pozícióba állította a rolettát. Meggyújtott három teamécsest az asztalon lévő kis tálon, majd bekuckózott a kanapé sarkában, és maga alá húzta a lábát. Ránézett a mobiljára, és látta, hogy egy Snapchat-üzenete érkezett egy barátnőjétől. Egy kép volt az, amit az illető egy tükör előtt állva készített egy olyan ruhában, amin még mindig ott fityegett az árcédula. Mathilde letette a telefont maga mellé, a borospohárért nyúlt, és nézte a táncoló lángok játékát a dohányzóasztalon.

– A Gardemoentől kétórányira, Fagernesben volt ugyanis egy kislány, aki ugyanolyan izgatott volt aznap reggel, mint én. Le merném fogadni, hogy önök is látták már a fényképét valahol: szőke kislány, búzavirágkék szemmel. Az orrán szeplők sorakoznak, és fülig érő mosolya közepén, elöl két vadonatúj fog csillog. A kamerába néz, miközben apró ujjaival egy könyvet szorongat az iskolapadjánál. A kislány hétéves, és Leah-nak hívják – minden róla készült cikkben leközölték ezt a fotót. Leah az egyik iskolai pajtása születésnapi zsúrjára készülődik. Aznap csakis arról beszél a reggelizőasztalnál, ahol is két szelet eperlekváros kenyeret eszik, és egy pohár tejet iszik hozzá. Tudjuk, hogy megy ez. Leah általában gyalog jár iskolába, az ugyanis alig egy kilométernyire van tőlük. Aznap sem tesz másként. Reggeli után fogat mos, és megöleli az anyukáját a bejárati ajtóban, majd hátán az iskolatáskájával nekivág a murvával felszórt, hosszú gyalogútnak. Az ösvényt mindkét oldalt magas fák szegélyezik, amelyek árnyékában olyan, mintha még mindig éjjel volna. Még odalent, a városközpontban is csak most jelennek meg a hajnali nap első sugarai, oda azonban, ahol Leah az anyukájával él a fák között, még egyetlen napsugár sem merészkedett ekkor. Száz méter séta után a kislány megfordul, és integet az anyukájának, aki még mindig a küszöbön állva figyeli őt. Ezek után letér a kavicsos útról, és eltűnik a fák között. Az erdőn át vezető legrövidebb utat választja a Nord-Aurdal Általános Iskola felé, ahogy mindig. De aztán történik valami, amikor előbukkan a fák közül. Valaki megragadja őt. Tudjuk, hogy Leah nem önszántából ment, hanem küzdött, ugyanis a kis plüsspingvint, ami mindig az iskolatáskáján lógott, az út szélén találták meg. De senki sem sietett a segítségére. Senki sem hallotta a sikolyait.

Ahogy a férfi drámai szünetet tartott a beszédében, megszólalt a podcast főcímdala.

– Ez itt A sikoly, amit senki sem hallott első epizódja – jelentette be Markus Heger, majd fokozatosan elhalkult a zene.

Mathilde a bort kortyolgatva arra gondolt, milyen kiváló történetmesélő is a férfi. Mindig valami személyessel kezdte az adást, ami bevezette a hallgatót a főszereplő mindennapjaiba, mégsem tette túlzottan hatásvadásszá a történetet.

A gondolataiból kopogtatás riasztotta fel. A pinceszinten bérelt lakásának két bejárata volt: az egyik, amit általában ő is használt, az udvarra nyílt, a másik pedig egy lépcsőhöz vezetett, ahonnan a földszintre, a főbérlője otthonába lehetett jutni. Az alatt a három hónap alatt, amióta itt élt, a nyolcvanéves házinénije, Gjertrud Ydse, még egyszer sem látogatta meg, sem az egyik ajtón át, sem a másikon. Nem azért, mintha emberkerülő lett volna, sőt, hanem mert rossz volt a csípője, és emiatt nehezen járt – pláne, ha lépcsőt kellett másznia. Mathilde már nem is számolta, hányszor vacsorázott nála odafent, miután meghallotta a kiáltást a lépcső tetejéről, hogy kész az étel. Kicsit bűntudata is volt tőle, hogy nem viszonozza ezeket a vacsorameghívásokat, még akkor is, ha rég rájött, hogy az idős hölgy csak azért hívja őt fel magához, hogy legyen egy kis társasága.

A házinéni fiával viszont itt, a lépcsőházi ajtónál találkozott először. A férfi azalatt jött be, amíg ő épp a fürdőszobában volt, és Mathilde szerencsére kivételesen pont magára kapott egy törülközőt, amikor átvágott a nappaliján, hogy tiszta ruhát vegyen elő a hálószobájából. Olyan hangosan sikoltott fel, amikor meglátta az ajtóban álló férfit, hogy az is felkiáltott ijedtében. Einar Ydse sebtiben bocsánatot kért, mondván, azt hitte, Mathilde nincs otthon, és csak meg akarta nézni, hogy odalent is elment-e az áram. Mathilde biztosította róla, hogy nála minden rendben van.

– De ez nem így lenne, ha anyaszült meztelenül talált volna itt – kacagta, bár valójában nem igazán találta viccesnek a helyzetet.

Csak egy kínos próbálkozás volt, hogy elsimítsa Einar botlását, de a férfi nem válaszolt, csak állt ott, és bámult rá.

Pontosan úgy, ahogy most is bámult a nyitott ajtó túloldaláról. Mathilde teljesen meghökkent, amikor megtudta, hogy a férfi csak negyvenéves, mivel keskeny, sovány arca miatt sokkal idősebbnek tűnt. Csont és bőr volt, és majdnem egy egész fejjel a százhatvanöt centi magas nő fölé tornyosult.

– Valami gond van, Einar? – tárta résnyire az ajtaját Mathilde.

– Nem, csak anyukám szerette volna, ha lejövök, és elmondom, hogy ha éhes vagy, gyere fel.

Odafentről vacsora illata érződött.

– Csirke és kapros krumplipüré a menü, barnavajmártással – tette hozzá mosolyogva.

– Igazán nem szeretnék zavarni.

– Nem zavarsz. Én úgyis indulni készülök. Lindis is főzött vacsorát, és már vár engem otthon.

Elindult felfelé, de az első lépcsőfokon állva még visszafordult.

– Mondhatom neki, hogy jössz?

Mathilde aznap a reggeli lapkenyerén és a délután bekapott pár kocka csokin kívül még nem evett semmit.

– Vagy más terveid vannak?

– Nem, dehogy – vágta rá Mathilde. – Mondd neki, hogy mindjárt fent leszek, csak átöltözöm!

Ezek után megvárta, hogy hallja, a férfi elindult a kocsijával, és csak utána ment fel.

Második fejezet

Markus Heger elvett két korsó sört és egy tálka mogyorót a bárpultról. Az egyik sört letette Daniel Lind elé, majd leült mellé a padra.

– Olyan ritkán találkozunk – intett fejével a korsó felé a legjobb barátja, akit még az egyetemen ismert meg. – Azóta nem láttuk egymást, hogy utoljára ittunk itt.

Markus körülnézett a helyiségben. Csaknem telt ház volt, a hangszórókból számára ismeretlen dallamok dübörögtek.

– Anyu temetése óta – állapította meg.

– Annak már négy hónapja – emelte magasba a poharát a barátja. – Egy tószt Anita emlékére?

Markus koccintott vele, majd nagyot húzott a korsóból. Egy kis sörhab ott maradt az ajkán. Ahogy letörölte, átpillantott a szomszédos asztalra, ahol három huszonéves lány kortyolgatta az italát, miközben egy negyedik társuk történetét hallgatták.

Daniel felmarkolt egy kis mogyorót.

– Na és mi van veled? – kérdezte, majd bedobta a magvakat a szájába, és ropogtatni kezdte. – Van valami újság? Rég volt már új epizódja a podcastodnak.

– Utoljára három hete adtam le egyet – felelte Markus –, azóta nem sok minden történt.

– Szerintem a régi ügyekről készült adásaid a legjobbak.

– Elég kimerítő összerakni őket, és azok után, ami anyuval történt, nem volt még erőm újból rendesen nekiállni. De persze próbálom tartani a lépést.

– És hogy alszol mostanában?

Daniel úgy fürkészte az arcát, mintha nem is egy grünerløkkai kocsmában söröznének, hanem a rendőrkapitányságon ülnének kihallgatáson.

Markus arca grimaszba torzult.

– Na, azért nem kell így a szívedre venni! – vigyorgott a barátja. – Csak úgy nézel ki, mint aki egy hete nem aludt.

– Ez nem áll messze az igazságtól.

– Legutóbb, amikor beszéltünk, azt mondtad, javult a helyzet.

– Egy ideig jobban is voltam – kortyolt bele újra a sörébe Markus. – De anyu halála után sokat stresszeltem. Egy csomó számlát ki kellett fizetnem, ráadásul a lakását is fel kell újítanom: új fürdő, új parketta. Az egyetlen, ami jó állapotban volt, az a mennyezet. Már csak a konyhát kell szétszednem, meg összeraknom az újat, lefesteni a plafont, aztán jön az, amitől a legjobban tartok.

– Micsoda?

– Kiüríteni a tárolót. A padlótól a plafonig üres üvegek sorakoznak. Fogalmam sincs, hogy tudta így felhalmozni őket. Még megfordulni is csak egy helyen lehet a padlón.

– Az üres üvegek még visszahozhatnak egy kis pénzt. Ha szólsz, szívesen átküldöm a két kisebbik fiamat segíteni. Imádják visszaváltani őket.

– Hát… – bámult Markus a söröskorsójába. – Ezeket nemigen lehet visszaváltani.

– Ó, értem. Hát, rendben, akkor viszont mondd, ha segítség kell a konyhához! Ketten csak könnyebb lenne.

– Köszönöm, de inkább egyedül csinálom.

– Szóval mindent egyedül akarsz megoldani, mi? – kérdezte kissé élesebb hangon Daniel. – Az a baj, hogy nem csinálhatsz mindent egyedül. A végén már ébren is rémálmaid lesznek. Állsz majd a zuhanyban, és ott lesz az a sikoly. Vagy a reggeli közben, esetleg a volán mögött tör rád. – A szájához emelte a korsót, és belekortyolt az italba. – Vagy amikor sörözöl. Beszélned kellene erről valakivel, Markus!

– Kedves, hogy megemlíted – mosolygott rá kényszeredetten a barátja. – Az orvosom is ugyanezt mondja.

– Na látod! Ismerek egy pszichológust, akihez sokan járnak a rendőrségtől. Hozzáértő nő. Kicsit idősebb, nagy tapasztalata van, és…

– Elég! – vágott közbe Markus. – Állj le, oké? Nem bírom ezt tovább hallgatni! Anyu is folyamatosan ezzel jött. „Beszélned kellene valakivel”… bla-bla-bla. Senkivel nem akarok beszélni. Majd én elrendezem magamban.

A bárpultnál leesett egy tálca ital, és az egyik pultos már ott is termett egy felmosóval, seprűvel és lapáttal.

– Már tizenöt év telt el, szóval úgy tűnik, mégsem boldogulsz olyan jól. Mi van, ha néhány terápiás alkalomtól… hát, nem mondom, hogy jól leszel, de mindenesetre kevesebbet szoronganál?

– Jobban leszek majd, ha letudtam anyu lakását, és… – Markus a zakója zsebébe csúsztatta a kezét, és kivett belőle egy leragasztott borítékot. – …ha már tudom, mihez kezdjek ezzel. – Meglengette a levelet. – A postaládájában találtam néhány héttel a temetése után.

Letette a borítékot az asztalra, majd átcsúsztatta Danielnek, aki elolvasta a rajta álló négy, kézzel írott, nagybetűs sort:

MARKUS HEGERNEK

ANITA HEGER

RINGGATA 5F

0577 OSLO

– Fordítsd meg! – mondta Markus. – A feladó az érdekes.

Daniel megfordította a levelet, és letette az asztalra, majd fejét enyhén előrebillentve olvasni kezdte a bal felső sarokban lévő szöveget. A szája kerekre nyílt, mielőtt megszólalt:

– Ó, basszus! – pillantott fel a barátjára. – Nem bontottad fel?

– Épp ez a gondom – sóhajtott Markus, és visszatömködte a levelet a zsebébe. – Nem tudom, akarom-e.

Harmadik fejezet

Vacsora után Mathilde leszedte az asztalt, majd a mosogatógépbe pakolta a tányérokat és evőeszközöket. A serpenyőt kézzel mosogatta el, miközben Gjertrud a konyhaszéken ülve figyelte őt. Hamiskásan mosolygott, amitől elmélyültek a szeme körüli szarkalábak.

– Elkényeztetsz ezzel a sok vacsorával – törte meg a csendet Mathilde. – Karácsonyra már háromszáz kilót fogok nyomni.

A házinéni válaszolt, de Mathilde nem hallotta a víz csobogásától, úgyhogy elzárta a csapot.

– Megismételnéd?

– Jót tenne, ha felszednél pár kilót. Csont és bőr vagy.

Mathilde felnevetett.

– És szerintem egy ilyen fiatal lánynak, mint te, nem egy hozzám hasonló vénasszonnyal kellene töltenie a péntek estéjét.

– Szerintem nincs ezzel gond – vonta meg a vállát Mathilde, miközben elöblítette, majd egy konyharuhával törölgetni kezdte a serpenyőt. – Ma kitakarítottam a lakásomat, még a hűtőt is kimostam.

– Igazán?

– Igen, és rábukkantam egy podcastra, ami egy évekkel ezelőtt Fagernesben történt bűntényről szólt.

Mathilde visszaült Gjertrud mellé az asztalhoz.

– Podcastra?

– Az olyasmi, mint egy rádióműsor.

– Értem – felelte a néni úgy, mintha tudná, mi is az a podcast. – Einar is hallgat valami hasonlót.

– Nem tudtam végighallgatni. Épp csak elkezdődött, amikor Einar kopogtatott az ajtómon, de arról a Leah nevű kislányról szólt. Emlékszel rá?

– Hogy emlékszem-e?

Az idős hölgy remegő kezével kitöltött mindkettőjüknek még egy pohár bort.

– Nincs olyan ember Valdresben, aki ne emlékezne – kortyolt bele az italba, majd cuppantott. – Már jó ideje nem írtak róla semmit.

– Szeretnéd meghallgatni? Nagyon jól összerakta a műsorvezető.

– Nem, nem, nem kell neked egész este itt ülnöd, bogaram. Megisszuk ezt a pohár bort, aztán vegyél fel valami szép ruhát, és keress magadnak valakit, akivel elmégy táncolni!

– Semmi kedvem hozzá – vigyorodott el Mathilde, majd felnevetett. – Táncolni… atyaég!

Érezte, ahogy az alkohol áramlik a vérében. Ugyanazt érezte, mint amikor elvállalta az ideiglenes munkáját a helyi újságnál, az Avisa Valdresnél, és még valamit, amit otthon, Oslóban nem tudott megtalálni: nyugalmat. Itt, Fagernesben mindössze kétezren laktak. Az élet egyszerű volt, kiszámítható, és ez felszabadítóan hatott Mathildére.

Ugyanakkor unatkozott is.

– Hozom a laptopomat, és meghallgathatjuk együtt – ugrott fel a székéből, majd az ajtó felé vette az irányt.

Egy perccel később már ott is volt a számítógép kettejük közt az asztalon. Mathilde újraindította az epizódot.

– Először magáról mesél – magyarázta, miközben beállította a hangerőt. – Azután beszél majd Leah-ról. Elég hangos így?

– Nagyothallok ugyan, de nem vagyok tök süket! – kacagott fel Gjertrud.

Mindketten felnevettek, majd az idős asszony összefonta apró, ráncos kezét maga előtt az asztalon, és hallgatni kezdte az epizódot.

– Itt hagytam abba az előbb – közölte néhány perc elteltével Mathilde.

Néhány másodpercre felcsendült a podcast főcímdala, majd ahogy fokozatosan elhalkult, Markus Heger beszélni kezdett:

– Amikor becsengettek a Nord-Aurdal Általános Iskolában, sem a tanár, sem a tanulók nem szenteltek különösebb figyelmet annak, hogy az ablak felőli padsor második ülése üresen áll. Leah az előző hétvége előtt hiányzott, mert hőemelkedése volt, a tanár pedig azt mondta az osztálynak, hogy biztos még mindig betegeskedik. Bár a kislány eltűnése szempontjából ez nem volt meghatározó mozzanat, arra hatással volt, hogy milyen gyorsan indult meg ezután a keresése. A tanítónő és az iskolai titkárság között valami félresiklott a kommunikációban arról, hogy kinek is kellene telefonálnia a kislány anyukájának, hogy érdeklődjön Leah hogylétéről. Végül egyikük sem hívta fel. Éppen ezért csak délután kettőkor, azután jött rá mindenki, hogy nagy baj történt, hogy az anya – aki hiába várta otthon a lányát – betelefonált az iskolába, hogy megkérdezze, ott van-e még Leah. Amíg a tűzoltóság, a rendőrség és az önkéntesek a kis hegyi tavakban keresték a testét, és kutatóosztagok fésülték át a környéket, a nyomozók a lány apjára kezdtek fókuszálni. Mivel a szülők közti korábbi gyermekelhelyezési per után az anya fenyegetéseket kapott, az apa ellen távoltartási végzés volt érvényben. Négy nappal azután pedig, hogy Leah édesanyja jelentette a lánya eltűnését, letartóztatták a férfit. A nyomozás során számos régi csontvázat rángattak elő Tobias szekrényéből: kiderült, hogy visszatérő alkoholproblémákkal küzd, anyagi, érzelmi és pszichológiai gondjai vannak, ráadásul a múltban több erőszakos cselekményt is elkövetett. Egyik volt barátnője többek között például azt nyilatkozta róla, hogy azért szakított vele, mert Tobias bántalmazta a fiát. Amikor az ügyész feltárta a férfi ellen szóló legterhelőbb bizonyítékot, az összes újság címlapján a „Vért találtak az apa autójában” szalagcím virított. Tobias autójának csomagtartójában megtalálták ugyanis Leah DNS-ét. Az apa kötötte ugyan az ebet a karóhoz, hogy az biztosan csak néhány zsebkendőtől lehet, ami akkorról maradt ott, amikor Leah-nak vérzett az orra, a bíró egy szavát sem hitte el.

Gjertrud bólintott, ahogy visszaemlékezett az ügy részleteire.

Markus Heger azzal folytatta, hogy Tobias Forsberg váltig állította, egy barátja igazolni tudja az alibijét.

– Ez a bizonyos vågåmói barát a bíróság előtt azonban tagadta, hogy vele lett volna a kérdéses időpontban – tette hozzá Markus. – Más tanúk azt mondták Tobiasról, hogy megváltozott, frusztráltabb és idegesebb lett, könnyen kijött a sodrából, ami többször agresszív viselkedésben nyilvánult meg. A vád egyik koronatanúja azt vallotta, a munkába menet látott egy Tobiaséhoz hasonló autót annak az ösvénynek a közelében parkolni, ahonnan Leah-t elrabolták. Ez történetesen épp csak méterekkel esett kívül a háztól számított kétszázötven méteres távolságtartási zónán, és Leah egyik osztálytársának az anyja is többször látta már a férfit ugyanitt a kocsijában üldögélni.

A műsorvezető még felsorolt pár részletet, majd összegezte a Tobias Forsberg ellen indult elsőfokú bírósági eljárás kimenetelét.

– A bíróság arra az álláspontra jutott, hogy Leah apjának mind az indítéka, mind a lehetősége megvolt rá, hogy elrabolja a lányát, és a lelkiállapotából kiindulva el is követhette a bűntényt. A férfi bűnössége melletti legfőbb érv a kocsijában talált vér volt, és hogy nem tudott megfelelő alibivel szolgálni. Azt sem hitték el neki, hogy előző éjjel lemerült a mobilja, és emiatt pont nem lehetett megállapítani, hol tartózkodott a gyermekrablás idején. A bíróság szerint direkt kapcsolta ki a készüléket, hogy ne tudják később lenyomozni. Annak ellenére, hogy Leah teste sosem került elő, egybehangzó ítélet született: Tobias Forsberget tizenhat év fogházbüntetésre ítélték. A férfi elégedetlenségében kirúgta az ügyvédjét, fellebbezett, és egy oslói nagyágyút bérelt fel, hogy képviselje őt az Eidsivatingi Fellebbviteli Bíróságon.

Az ezt követő húsz percben Markus bejátszott néhány híradást és szakértővel készült interjút, majd újból összegezte azt, amit egyszer már elmondott. Mindezt azonban olyan stílusban tette, hogy azzal felszította Mathilde kíváncsiságát, és a nő még többet akart hallani az ügyről.

– A fellebbviteli bíróság ugyanarra a döntésre jutott, mint a járási: kétség nélkül bizonyítható volt, hogy Tobias megölte a lányát, majd ismeretlen helyen megszabadult a holttesttől. A börtönbüntetését tizenhét évre emelték. Tobias Forsberg azon kevesek egyike, akiket Norvégiában a holttest hiányában is elítéltek gyilkosságért. Egyik bíróság előtt sem tudtak terhelő bizonyítékot felhozni ellene, csupán közvetetteket, és – ami talán a legtöbbet nyomta a latba – a barátja vallomását. Most, amikor ezt az epizódot rögzítem, már csak napok vannak hátra az évfordulóig, amikor Tobias véget vetett az életének a Halden börtön falai közt. A Crimecasthoz rengeteg levél érkezik. Egy részük kissé… nos, hogyan is írhatnám le őket… talán a bizarr a legjobb szó. Néhányuk érdekes, de sajnos ritkán vezetnek bármiféle eredményre. Múlt héten azonban felkeresett egy hölgy, aki azt állítja, olyan bizonyítékkal tud szolgálni, ami felboríthatja a rendőrség teljes idővonalát, és megkérdőjelezheti Tobias Forsberg bűnösségét. Azért is döntöttem úgy, hogy vetek még egy pillantást erre az ügyre, ez a rövidke üzenet ugyanis teljesen megdöbbentett. Lebeszéltem a hölggyel egy találkozót, hogy meghallgassam a történetét. A következő epizódban vele beszélgetünk. Önök A sikoly, amit senki sem hallott első epizódját hallgatták. Köszönöm, hogy velem voltak itt, a Crimecastban.

Lassan elhalkult a podcast főcímdala, Gjertrud pedig komoly tekintettel meredt a semmibe.

– Szeretnél meghallgatni még egyet? Vagy nem tetszett? – nézett rá kérdőn Mathilde.

– Igen, hallgassuk meg a folytatást! Meglep, mennyit is felejtettem ebből az egészből.

– Nem csodálom, nagyon régen történt.

– Ebben van igazság, de őszintén szólva a memóriám sem a régi.

Mathilde a képernyőre hunyorgott, és lassan lejjebb tekert a kurzorral. Nem volt fent a következő epizód. A Spotify keresőmezőjébe beírta, „A sikoly”, de azon az epizódon kívül, amit meghallgattak, csak egy csomó norvég banda számai ugrottak fel, a podcast folytatása nem. Megnyitotta a böngészőt, és ráguglizott a Crimecastra, azt remélve, hogy csak a Spotify akadékoskodik, és esetleg a podcast saját weboldalán elérhető lesz ez a rész is. A képernyő tetején megjelent egy fotó. Távolról készítették, és egy lakóautót ábrázolt, a háttérben a narancsszínű naplementével. A lakóautó tetején Markus Heger üldögélt, lábát a szélvédőn pihentetve. Legalábbis Mathilde úgy gondolta, ő az, mivel a képet túl távolról fotózták ahhoz, hogy tisztán ki lehessen venni az illető arcát. A fénykép alatt a következő sorok álltak: „Crimecast – ha fülese van egy üggyel kapcsolatban, amit érdemes lenne meghallgatnom, lépjen kapcsolatba velem! Minden információt bizalmasan kezelek.” Ezután egy e-mail-cím és egy telefonszám következett.

Mathilde végiggörgetett a számos podcastepizódot tartalmazó linkek listáján. Megtalálta azt a négy éve közzétett adást, amit az imént hallgattak meg. Utána négy olyan rész következett, ami egy sorozatgyilkosról, Stig Hellumről szólt. Mathilde felidézte magában a gyilkos utáni hajtóvadászatot övező médiacirkuszt, miután Hellum megölte az őrét, és megszökött a rabszállítóról. Ezen a weboldalon is csak annyit talált, mint a Spotifyon.

– Nincs fent… – ráncolta a homlokát.

– Hiányzik?

– Úgy néz ki.

– Bosszantó – emelte a szájához a poharát Gjertrud a kevésbé remegő kezével. – Attól tartok, akkor ez sajnos ennyi.

Mathilde visszagörgetett az oldal tetejére.

– Felhívhatnád, hogy megkérdezd, hol hallgathatjuk meg – sandított az idős nőre.

– Hogy én? – kuncogott a házinéni. – Te vagy az újságíró!

– Ahhoz még nem vagyok elég spicces – mosolygott Mathilde, majd ivott még egy kortyot a borból.

Negyedik fejezet

– Most hol is laksz? – kérdezte Daniel Lind, miután már túl voltak a negyedik korsó sörükön. – Valami izgalmas helyen?

Az ajtó kinyílt, és Markus odapillantott. Öt, a húszas éveiben járó fiú lépett be, akik egyből ki is mentek, amikor meglátták, mennyire zsúfolt a hely.

– Kint, anyunál.

– A lakóautóban?

– Nem. Egy bérelt konténerben a bokrok közt – élcelődött. – Persze hogy a lakóautóban.

A barátja felnevetett.

– Nálad sosem tudhatja az ember. Gondolom, majd csak veszel egy lakást, ha eladtad anyukádét.

– Minek? Van hol laknom.

– Igen, de az egy lakóautó.

– Na és?

– Nem gondolod, hogy harmincöt évesen ideje lenne… megállapodni?

– Úgy, mint te? Legyen feleségem meg három gyerekem?

– Például.

Markus mobiltelefonja rezegni kezdett, és a kijelzőn egy ismeretlen szám jelent meg.

– A legjobbkor… – vette fel a telefont.

A vonal másik végén egy női hang szólalt meg, de nem lehetett érteni, mit mond. Markus az ujját a másik fülébe dugta, és megkérte a nőt, hogy ismételje meg.

– Mathilde Woldnak hívnak. A podcastjával kapcsolatban telefonálok. Hallga…

– Bocsásson meg egy percre! – vágott a szavába Markus, majd a mellkasához szorította a mobilt, és felállt. – Ezt most el kell intéznem, Daniel. Mindjárt visszajövök.

A podcastjának alapja ugyanis az elérhetőség volt. A legjobb ügyei közül jó néhány egy telefonhívással kezdődött. A legérdekesebb üzenetek általában késő este érkeztek, amikor az emberek kissé spiccesen egyedül maradtak a gondolataikkal.

Átfurakodott az asztalok, székek és az állva társalgó vendégek között, kiment az ajtón, majd megállt a járdán. Kegyetlen szél fújt Grünerløkka régi épületei között. Egy villamos csörömpölése és csikorgása hallatszott, ahogy elhaladt, Markus kivárta, hogy csend legyen, aztán ismét a füléhez emelte a telefont.

– Most már jobban hallom – szólt bele.

A nő megismételte a nevét, és ezúttal azt is hozzátette, hogy újságíró. Nem először történt ilyen: kollegális alapon gyakorta megkeresték információért a különböző orgánumok munkatársai, azt remélve, ezzel megúszhatják a komolyabb kutatómunkát.

– Melyik lapnál?

– Az Avisa Valdresnél – felelte a nő. – De… és bocsásson meg, hogy péntek este zavarom, csak megtaláltam a telefonszámát a Crimecast weboldalán, és… nos elképzelhető, hogy teljesen vak vagyok, de nem találom A sikoly, amit senki sem hallott második epizódját. Nincs fent sem a Spotifyon, sem a maga oldalán. Most biztosan azt gondolja, teljesen bolond vagyok, amiért azzal zaklatom, hogy hol találhatom meg, de egyszerűen muszáj hallanom.

Markus ekkorra már megbánta, hogy felvette a telefont, és magában azt gondolta: Igen, teljesen igaza van, sültbolond.

– Az az epizód nem létezik – válaszolta. – És abban a részben, ami sorban utána jön, ezt el is mondom. Abban, amelyik…

– A Stig Hellumről szólóban? – vágott a szavába Mathilde.

– Pontosan.

– Értem. Azt még nem hallgattam meg. Viszont a Leah Forsbergről szóló epizód végén említ egy nőt, aki cáfolni tudná Tobias bűnösségét, és…

– Visszalépett – vágott közbe Markus.

Sikítást hallott, és megfordult. Egy csapat tinédzser fiú sétált felé az utcán, szatyraikban csilingelve összekoccanó italosüvegekkel. A kiáltozásuk hisztérikus nevetésbe csapott át. Markus kissé odébb húzódott, hogy elengedje őket.

– Ami azt illeti, le is vettem azt az epizódot, amit meghallgatott, de sokan panaszkodtak, hogy újra szeretnék hallani, mert jól összefoglaltam benne az eseményeket, így hát ismét feltöltöttem. Így visszagondolva, ki kellett volna belőle vágnom a fülesről szóló részt, de a lényeg, hogy nincs több. Sajnálom.

Rápillantott a képernyőjére, és rájött, hogy három teljes percet fecsérelt erre a hívásra az idejéből.

– További szép estét!

– Várjon! – kérte a nő. – Ahogy mondtam: újságíró vagyok, és természetesen nagyon izgat, mit akart volna mondani az a nő.

– Az egyik legfontosabb tanú volt barátnője az. Csak röviden beszéltem vele telefonon, kis ízelítőt adott a mondandójából, és nyilván lehet, hogy hazudott, de megbízhatónak tűnt. Annyira megbízhatónak, hogy le is beszéltem vele egy találkozót, de néhány órával azelőtt, hogy elindultam volna Sarpsborg felé, felhívott, és visszamondta az egészet.

– Szóval Sarpsborgban lakik?

A fenébe! – gondolta Markus. Négy és fél korsó sör után megeredt a nyelve. Esélye sem volt visszakozni, mert Mathilde Wold egyből feltette a kérdést, amiről Markus tudta, hogy az következik.

– Emlékszik a nevére?

– Igen, de ismét el kell keserítenem, ugyanis azt nem adhatom ki.

– Nem?

– Nem.

– Rendben van – mondta rövid szünet után a nő.

Markus hallotta a hangjában, mennyire csalódott.

– Mindenkinek, aki kapcsolatba lép velem, teljes diszkréciót ígérek. Magának is, ami azt illeti.

– Megértem, de… jó, oké… mindenesetre köszönöm.

– Nincs mit – felelte Markus –, bár igazából nem is tudtam segíteni.

Letették a telefont, és visszament a kocsmába. Daniel a telefonját bámulta, amikor visszahuppant mellé a padra, és felkapta a korsóját.

– Most nem fogsz örülni – mondta a barátja, miközben befejezte a gépelést, majd felnézett, és a tekintete találkozott Markus érdeklődő pillantásával. – Küldtem egy üzenetet Liv Utsethnek. Megkérdeztem, beszélgetne-e veled, és igent mondott. Beírt téged jövő hétfőn három órára.

– Ki az a Liv?

– A pszichológus, akiről beszéltem.

– Pszichológus? – grimaszolt a férfi. – Na, azt felejtsd is el!

– Ugyan már! – meredt rá komoly tekintettel Daniel. – Ez nem tréfadolog.

– Én sem tréfálok – húzott még egyet a sörből a podcaster. – Mi a francnak menjek el?

– Mert különben egy nap majd rádöbbensz, hogy mégsincs minden rendben.

Markus újból meghúzta a korsót. Összeakadt a tekintete egy lányéval a másik asztalnál, és egymásra mosolyogtak.

– De most komolyan – folytatta a barátja. – Gondolj azokra az álmatlan éjszakákra, amit az a sikoly okozott. Hogy a rendőrségi karrieredet ne is említsük…

– Szép kis karrier! – nevetett fel kényszeredetten Markus.

– De az lehetett volna.

Markus megvonta a vállát. Egy ideje csengett a füle, és most elromlott a kedve is. Nem az alkohol, hanem a mostani beszédtéma miatt. Ez annak a jele volt, hogy ideje indulni, így hát fel is állt.

– Menjünk át az Oche-ba, és dartsozzunk egyet!

– Nem lehet – nézett az órájára Daniel. – A nejemnek azt mondtam, nem maradok sokáig. – Ezzel megragadta a mobilját. – Szerintem elindulok.

– Még hogy sokáig? – hüledezett a podcaster fél oktávval magasabb hangon. – Még fél tizenegy sincs!

Daniel nem válaszolt, csak meglapogatta a zsebeit, hogy megbizonyosodjon, mindene megvan.

– Most dühös lettél – sóhajtott Markus. – Jézusom.

– Nem vagyok dühös, csak csalódott.

– Mert nem vagyok hajlandó elmenni a pszichológushoz, akihez eleve nem is akartam? Most komolyan, Daniel, túlreagálod ezt.

– Van egy problémád, de még ahhoz is túlságosan félsz, hogy beismerd, nemhogy tegyél ellene valamit. Ez az, ami megijeszt.

– Oké, elég! Hagyd már ezt, Daniel! – karolta át Markus a barátját. – Gyere, menjünk át az Oche-be!

– Rendben, dartsozom veled, de csak egy feltétellel: ha nyerek, akkor elmész a pszichológushoz. Ha viszont te nyersz, többet nem hozom fel a témát.

– Ám legyen, úgyse tudsz megverni dartsban.

Ötödik fejezet

– Van egy dolog, amit kihagyott ez a műsorvezető – ráncolta a homlokát Gjertrud.

A két nő időközben átment a nappaliba. Az idős hölgy a karosszékében ült, Mathilde pedig a bekeretezett fényképeket tanulmányozta a falon. Szerette végignézni őket, amikor csak feljött ide. A legtöbbjük fekete-fehér volt, és a házinénit ábrázolta a férje oldalán, amikor még fiatalok és szerelmesek voltak. A köztük függő, színes képekről Einar nézett vissza rá élete különböző időszakaiból: kisfiúként, tinédzserként, a konfirmálásakor, fiatal felnőttként és végül friss házasként a feleségével.

– Micsodát? – kérdezett vissza Mathilde.

– Hogy Tobias Forsberg kisfiú kora óta nagyon rossz ember volt.

Gjertrud az ablakra mutatott. A háza a domboldalba épült, ahonnan lenyűgöző kilátás nyílt Fagernesre és a Stronda-fjordra.

– Látod odalent azt a házat, baloldalt? Ott nőtt fel.

A ház, amire mutatott, alig száz méterre feküdt tőlük, és ablakaiban halovány fény pislákolt.

– Sok gonoszságot művelt – folytatta a házinéni. – Sokan el is költöztek miatta a városból.

– Hogyhogy?

– Évekkel ezelőtt élt itt egy Roger nevű fiú Fagernesben.

Gjertrud oldalra hajolt, és meghúzott egy kart a fotel oldalán. A háttámlája hátradőlt, és felemelkedett egy lábtámasz, a néni pedig elégedetten sóhajtott.

– Ennek a Rogernek nem volt könnyű a sora. A húgának sem, ami azt illeti, de őt nem zaklatták úgy, mint ezt a fiút. Csak ők voltak ketten, meg az apjuk, aki sokat ivott. Rogernek és a húgának magukról kellett gondoskodniuk. Alig volt tiszta ruhájuk. Ha jól emlékszem, Rogernek állandóan folyt az orra, és Tobias szünet nélkül szekírozta őt. De nem csak őt. Sokak életét tette pokollá.

– Cukkolta őket?

– Több volt az cukkolásnál. A férjem azt mondta, valósággal terrorizálta a gyerekeket. Az apjuk végül azért költözött el velük Vågåmóba, mert Tobias úgy megrémítette Rogert, hogy bepisilt.

– Jaj, ne…

– Pedig a vége még rosszabb lett! Ez az egész május 17-én történt, a nemzeti ünnepünkön. Mondhatni, egész Fagernes szeme láttára. Roger az iskolaudvar közepén állt a fehér ünneplőnadrágjában, ami teljesen sárgára színeződött.

– Szegény gyerek!

– Igen, de végül is jóra fordult a dolog.

– Vågåmóban jobb sora volt?

– Sokkal jobb. Szerintem ő vitte itt mindenki közül a legtöbbre; legalábbis anyagilag.

– Mivel foglalkozik?

– Nem fejezte be a gimnáziumot, hanem építőmunkásnak állt. Mindig is nagyon ügyes kezű volt, jól bánt az asztalosszerszámokkal meg ilyenekkel. És okos is volt. Senki nem lepődött meg azon, hogy iparos lett, de azt nem sejtettük volna, hogy ennyire jól megy majd neki az üzlet. Tizennyolc vagy tizenkilenc évesen vette meg az első házát. Felújította és kiadta, miközben továbbra is az apjával élt. Most, huszonöt évvel később már a fél falu az övé. Úgy rémlik, Einar azt mondta, néhány száz ingatlana van Hamarban, Lillehammerben, Elverumben és még néhány további elszórva az Innland régióban.

– Ejha! – csodálkozott el Mathilde. – Micsoda sikersztori!

Gjertrud felvette az asztalról az immáron üres poharát, a nő pedig töltött neki.

– Igyál még egy kicsit te is!

– Nem, köszi – mosolygott Mathilde. – Már két pohárral ezelőtt le kellett volna állnom. Holnap meg kell írnom egy cikket, és a túl sok bortól kótyagos leszek reggel.

– Ó, szóval holnap dolgozol? Most miről írsz?

– Már majdnem kész van a cikk. Az önkormányzat nem tud megegyezni valami területfejlesztési tervről. Nem valami izgalmas téma.

– Kicsit fel kéne ráznod a főszerkesztődet. Mindig neked adja az ilyen unalmas sztorikat, pedig olyan jól írsz. Hány óra van?

– Háromnegyed tizenegy.

– Akkor ideje lenne elmenned valahova szórakozni!

– Nem, most inkább nem – mosolygott Mathilde.

– Most nevetsz, de én is így találkoztam Einar apjával.

– Tudom, de ne feledd, hogy csak három hónapig maradok itt! Nem hiszem, hogy bölcs dolog lenne beleszeretnem valakibe.

– Ami azt illeti, éppen ma gondolkoztam ezen. Hogy már a tervezett időd felét eltöltötted Fagernesben – sóhajtott az idős nő, és szomorúan nézett az albérlőjére. – Nagyon fogom sajnálni, ha elmész.

– Na, Gjertrud… – Mathilde felpattant, megkerülte a dohányzóasztalt, és megfogta a házinéni kezét. – Úgyis eljövök majd meglátogatni téged.

– Nem, arra nem lesz időd. Lefoglal majd a sok udvarlód.

– Senki sem udvarol nekem – kacagott Mathilde. – Úgyhogy biztos lehetsz benne, hogy lesz rá időm.

Gjertrudnek könnyek csillogtak a szemében, majd legördültek az arcán.

– Ugyan! – nyugtatta a nő. – Ne szomorkodj!

– Bocsánat! – törölte meg ráncos kis arcát szipákolva a néni. – Butaság ez tőlem.

– Tartjuk majd a kapcsolatot. Van kocsim, és nagyon szívesen eljövök hozzád. Lehet, hogy többször is, mint szeretnéd, mert úgy elkényeztettél ezekkel a vacsorákkal.

Gjertrud felnevetett, és ismét megtörölte kezével az arcát.

– Nagyon emlékeztetsz a lányomra.

– A lányodra? – csodálkozott. – Nem tudtam, hogy Einarnak van egy testvére.

– Csak volt – mondta az idős hölgy.

Mathilde látta, hogy a főbérlője elérzékenyült.

– Hogy érted ezt? – kérdezte óvatosan. – Talán… meghalt?

A házinéni bólintott.

– Ó, Gjertrud, úgy sajnálom! Nem is tudtam. Miért nem említetted soha?

– Mert még most is fájdalmas beszélni róla. Miután a férjemet tavaly tavasszal otthonba kellett adni, elpakoltam a legtöbb dolgot, ami a kislányomra emlékeztetett. Van róla egy kép az éjjeliszekrényemen, de… – nézett halvány mosollyal Mathildére – általában képpel lefelé van fordítva. Sokszor nem is bírok ránézni.

– Mi történt?

– Beteg lett – szipogott Gjertrud, majd ivott még egy korty bort. – De te nagyon emlékeztetsz rá, szerintem ezért is kedveltelek meg annyira.

– Én is kedvellek – ölelte meg őt Mathilde.

– És olyan kedves vagy, meg segítőkész. Pont, mint ő. Mindig csak másokon járt az esze, mint neked. Szóval, most már érted, miért szomorít el a gondolat, hogy hamarosan elmész.

Hatodik fejezet

– Értékelem, hogy vannak jó ötleteid, és jó, hogy nagyobban is tudsz gondolkodni, mint amit a mi kis helyi szerkesztőségi kereteink lehetővé tesznek, de sajnos nemet kell mondanom – vágta rá szinte gondolkodás nélkül Ivar Bryne, az Avisa Valdres főszerkesztője, amikor Mathilde előállt az ötletével.

A férfi a hatvanas évei elején járt, sötétszőke haja és átlagos arca volt. Mathildéhez hasonlóan ő is a városon kívülről érkezett, de ő már nyolc éve a lapnál dolgozott. Ez pont hét és fél évvel volt több annál, mint amennyit Mathilde itt szeretett volna tölteni. Most a férfi asztalánál állt a nagy, nyitott iroda közepén, a szerkesztőség további három tagja pedig a terem másik végében, egy hangszigetelt üvegfal mögött várta, hogy elkezdődjön a szokásos reggeli értekezlet.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Persze – mosolygott a főszerkesztő, és hátradőlt a székében. – Az elődöm beiktatott itt egy íratlan szabályt, aminek az a lényege, hogy nem írunk semmit Leah Forsbergről, csak azért, hogy nyomdafestéket pazaroljunk rá.

– De ez nem festékpazarlás lenne – ült le a szomszédos asztal szélére Mathilde. – Azt gondoltam, megemlékezhetnénk róla, mivel most lesz az eltűnésének tizenötödik évfordulója.

– Értem én – felelte Ivar, miközben az órára pillantott, majd gyorsan az üvegfal felé fordult, és két ujját feltartva jelezte a többieknek, hogy hamarosan megy.

– Az a helyzet, hogy még mindig túl friss a seb ahhoz, hogy piszkálgassuk, hacsak nem bukkan fel valami új fejlemény az ügyben. Akkor természetesen írnánk róla.

– De én tapintatos lennék – kötötte az ebet a karóhoz Mathilde. – Nemcsak egy négyezer leütéses kis cikkre gondoltam, hanem valami sokkal nagyobbra.

– Nagyobbra? – hüledezett a férfi. – Itt nem csinálunk ilyesmit. Ez itt csak a helyi lap, nem valami puccos magazin.

– Egy tíz évvel ezelőtti interjú adta az ötletet, amit Leah anyjával készítettek.

– Itt, a mi lapunkban?

– Nem, egy női magazinban.

– Egy női magazinban?

– Így van.

– Na látod, ez olyasmi, amivel ott foglalkoznak, nem itt.

– Igen, de arról írtak, hogy már az ötödik karácsonyát tölti a lánya nélkül. Legfőképpen vele szeretnék elbeszélgetni, de a cikk középpontjában mégis Leah állna. Az ő történetét mesélnénk el, és olyasvalaki írná meg, akivel pont egyidős lenne, ha még élne. Egy kívülálló. Én.

– Egyidősek vagytok?

Mathilde bólintott.

– Arról akarok írni, milyen is volt ő, miket szeretett, milyen álmokat dédelgetett. Meginterjúvolhatnánk a régi barátait. A cikk címe lehetne például az, hogy „Leah 2604 napja”.

– Ennyi napot élt?

– Ha aznap halt meg, amikor elrabolták, akkor igen.

Ivar Bryne összeszorította az ajkát, és mereven a semmibe révedt.

– Úgy hiszem – folytatta Mathilde –, az eltűnt gyermekek szülei csak azt szeretnék, hogy ne vesszen feledésbe a gyermekük emléke.

– Leah anyja időközben Koppenhágába költözött. Keresett magának egy dán fickót, és amikor legutoljára hallottam róla, már volt tőle két másik gyereke.

– Telefonon és e-mailben is meginterjúvolhatom – felelte a nő. – Nem kellene Dániába kompoznom.

– Mathilde – szorította ismét össze az ajkát Ivar. – Kétségtelenül jó ötlet, de nem ennél a lapnál.

Az újságíró némán bólintott.

– Sajnálom – mondta a főszerkesztő. – Tudom, hogy most csalódott vagy, de… nem hiszem, hogy Fagernes készen áll ilyesmire. Vagyis tudom, hogy nem áll készen. Amit most felvázoltál, az jól mutatna a Dagbladet vagy a VG hétvégi különkiadásában. Esetleg még az Aftenpostenben is. Egy országos lapban, de ott nem, ahol az egész tragédia történt.

Azzal felállt, felvett egy papírlapot az asztaláról, és elindult az üvegfal felé.

– Itt az ideje letudnunk a reggeli értekezletet.

Mathilde követte őt, és leült a teremben Bjørnar mellé. Ő vezette körbe az első napján az újságnál, és – Gjertrudöt leszámítva – ő volt az egyetlen ember Fagernesben, akit a nő valaha megölelt. A férfi ezt megelőző héten ünnepelte a hatvanadik születésnapját. Kopasz fejére körben szürke, már-már fehér sörte rajzolt koronát. Habár a hasa még most is az ingének feszült, már jóval slankabb volt, mint pár évvel korábban: mutatott képeket Mathildének abból az időből, mielőtt belekezdett a szénhidrátszegény diétájába.

– Jól van, emberek! – pillantott az órájára Ivar. – Bocs a késésért.

Az asztalra könyökölt, és végignézett a körülötte ülőkön.

– Újabb hétnek nézünk elébe. Tud bárki valami izgalmassal szolgálni?

Ezzel megindult a beszélgetés. Az ötvenes évei elején járó Randi – aki Mathilde megjelenéséig a szerkesztőség legfiatalabb tagja volt – tájékoztatta őket, hogy pletykák keringenek a Fekjær Pszichiátriai Központ ágyszámának újabb csökkentéséről. Az intézmény tartós gondozásra szoruló betegeket látott el, és Hedalen egyik fő munkaadója volt. Az utóbbi időben sok más intézményhez hasonlóan visszavettek a kiadásaikból, ami a teljes munkaidőben dolgozók létszámának leépítéséhez vezetett. A főszerkesztő megkérte Rendit, hogy szervezzen meg egy interjút az igazgatóval.

A következő félóra az egyéb feladatok kiosztásáról szólt. Finn, egy aranyos, ötvenes évei végén járó férfi – egyben az ötfős szerkesztőség utolsó tagja – jelentkezett leggyorsabban, hogy tudósít egy helikopteres gyakorlatról, amit a hadsereg a használaton kívüli Leirin légibázison tervezett végrehajtani.

– És van itt még valami – jelentette be Ivar az értekezlet végéhez közeledve. – A helyi kereskedelmi szövetséget dühíti, hogy semmi sem történik a városban.

– De Ivar – kezdte Randi –, ezt már vagy ezerszer megírtuk.

– Ez igaz – mosolygott a főszerkesztő –, de Mathilde még nem írt róla.

Randi együttérző sóhaj kíséretében a kolléganőjére pillantott.

– Részemről rendben – felelte Mathilde.

Tudta, hogy magára kell erőltetnie egy mosolyt, bár a gondolatai még mindig Leah Forsberg körül cikáztak.

– Ugorj be a bevásárlóközpontba ebéd után! – kérte Ivar. – Kérdezz meg öt, találomra kiválasztott embert, mit hiányolnak Fagernesben, és szerintük mivel lehetne életet lehelni a városba, meg ilyesmik. Kattints el egypár fotót is, ha már ott vagy! Kell majd a nevük, az életkoruk és három-négy mondat arról, hogy kik ők. Aztán beszélj az üzletközpont vezetőjével! Utána ellátogathatsz a kisebb boltokba meginterjúvolni a tulajdonosaikat. Ha ebédidőben mész, akkor a nyakamat tenném rá, hogy kapsz Nilsentől a kávézóban egy ingyen-kakaóscsigát.