Vámos Miklós

Visz a vonat

Vámos Miklós

Visz a vonat

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

Copyright © Vámos Miklós, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 314 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

VISZ A VONAT

I. „A” menü

Zuhogott.

Magyar férfi utazott svéd vonaton.

E két mondattal történetünk velejét el is meséltük. Milyen volna, ha ezúttal az olvasó rakná össze a részleteket a saját emlékezetéből, tapasztalataiból, tudásából, érzéseiből, szépirodalmi élménymorzsákból – azaz, az életéből. Persze, akkor inkább ő volna az író, s én az olvasó. E szerepcserét elfogadnám. De nem biztos, hogy ő vállalja.

Marad tehát a történet kézműves gyártása, és egy sor ki.

Zuhogott. Alig érzékelhető rándulással moccant álltó helyéből a szerelvény. Odalenn a peronon a fekete télikabátos követségi tisztviselő, aki idekísérte hősünket, apró biccentéssel nyugtázta, immár biztos, hogy a vendég nem marad a nyakán. Az illető búcsút intett az ablakon át, melyen zörömböltek a vízcseppek, parányi robbanásuk után csíkban csorogtak lefelé. Folyton zuhog errefelé, gondolta. Kiengedte a tüdejéből a levegőt, hátradőlt, elképzelte, milyen jó mulatság lesz ez a száguldás a skandináv esőben az X2000 névre hallgató vonaton. Semmiféle bizonyítékkal nem rendelkezik egyikünk sem arra nézvést, hogy a derék, hat vagonból álló szerelvény csakugyan hallgat a nevére, de így mondják magyarul. Tudta ezt az ember, aki – egyelőre nincs indok rá, hogy miért – figyelmünk homlokterébe kerül, hiszen magyar. Lehetséges, hogy svédül is így mondják.

A szuperexpressz neve olvasható a jegyen és a vagon fényújságján. Az X2000 Stockholmból tart Göteborgba – mind a két g jének ejtendő, a magyar egy fekete télikabátos honfitársától tudta ezt, aki egy ugyancsak éjszínű autón kifuvarozta a svéd főváros Nagy Központi Pályaudvarára a nedvességtől remegő utakon. Ő, a fekete télikabátos, hallgatott a nevére. Ezzel szemben a mi emberünk ki nem állhatta, ha úgy szólították, ahogyan az irataiban olvasható. Búza Péter. Minden életkorában sokat gúnyolták a Búzával, homoszexuálisra módosítva. A gyerekkorában ráragadt becét kevésbé szerette, mint a Pétert, de jobban, mint a Búzát. A szülei kezdték: Bizi. Angolosok szerint illett rá, folyton szervezett valamit. Ő a bizonyítványra gondolattársított.

Odakinn Bergman-film a táj, zordan nyers, egyszersmind lágyan halovány, a favázas házakon tört ívű a tető, virít a sok cserép, a fák vad zöldje harsog. Melyik a tipikus svéd virág? Péter fölteszi, hogy sárga és kék, esetleg sárga vagy kék, a nemzeti lobogó alapján. Talán épp a linnéa, melyet a követségen látott, nagy kínai vázában, a titkárnő mondta, hogy így hívják. Azt is, hogy egyúttal kedvelt női név errefelé.

Később, immár Göteborgban, Búza Péter tudakozódik majd a vendéglátók képviseletében mellé szegődő ifjú hölgynél, van-e jellegzetesen svéd virág. Azt a választ kapja, hogy a linnéa, kicsi, kék, páros virágocska, Carolus Linnaeus, a híres botanikus emlékét őrzi, a tudós maga nevezte el így, ez volt a kedvence. Péter csak néhány nap múltán fog rájönni: Carolus Linneaus = az általa ismert Linné, aki a gimnáziumi biológiakönyvben is szerepelt. Ha nem csal az emlékezete, növények rendszerezője, Darwin előfutára.

Fentebb kérdezett ifjú hölgy azt is közli – majd Göteborgban, ha Péter odaér, s túlesik első éjszakáján a Hotel Eggers valószerűtlenül széles franciaágyán, végiglustálkodja a délelőttöt, s aztán az ebédnél –, hogy egy közvélemény-kutatás szerint már nem a linnéa a svédek kedvence, hanem a gyöngyvirág. Leszavazták a linnéát, éppúgy, mint az euró bevezetését. Svéd korona és svéd gyöngyvirág tehát.

Szintúgy az interneten olvashatja, két héttel svédországi utazását követően, Budapesten, hogy Göteborg angol neve Gothenburg, s található benne egy bizonyos étterem, mely az említett virág nevét viseli, Restaurang Linnéa, Södra Vägen 32. Ott sosem járt (amennyire kiszámítható, ebben az életében nem is fog). A Hotell Linnéa pedig jól menő szálloda, ha jól jegyezte meg, Helsinborgban. Vagy Helsingörben. Ami viszont Dániában van. Helsingør.

Hívják-e a linnéát valahogyan magyarul? A Google azt hozza ki: ikervirág. Latinul Linnaea borealis. A mellékelt fotón két pici, lilás harangocska lóg mérges növénydzsumbuj előterében. Péter ekkor igyekszik fölidézni, látott-e ikervirágot Svédországban. Nem emlékszik. Pedig sétált Stockholmban nyilvános tereken, amelyek inkább főúri kastély kertjére hasonlítottak, bámészkodott vízmenti, bokrokkal és növényekkel teleültetett földsávon, Göteborgban pedig a Keillers Parkban, e Svábhegyre emlékeztető dombkoronán is, ahonnét a legszebb a város. Lehet, hogy az ikervirág később nyílik. Ámbár amikor lenézett onnan, mint II. Gusztáv Adolf, igaz, nem lóhátról, ő is szívesen kijelentette volna: Legyen itt egy város! A történelmi anekdotát legalább négyen mesélték neki. Parázslott a napfény, kavargott az éles szél, szemerkélt a hó, mindez egyszerre. Nem éppen virágnak való időjárás. De egy svéd virág biztosan hozzászokott az itteni klímához, nem vacog úgy, mint a nem elég vastag kabátot hordó magyar látogató, aki az itt vásárolt sísapkát a szeméig húzta. Vendéglátói könnyű dzsekikben, hajadonfőtt.

A mellette lévő bőrülés eleddig üres maradt, noha a vagon gyakorlatilag már a stockholmi Nagy Központi Pályaudvaron megtelt. Azóta kétszer állt meg a vonat, külvárosokban. Péter élvezte, hogy nincs szomszédja, moziban és színházban rendszerint a sor szélére kért jegyet, tömegiszonyára hivatkozott, meg arra, hogy viszolyog idegenek érintésétől. A sors ajándéka, ha senki nem ül mellé. Attól tartott, nem részesül eme ajándékban. Borúlátását igazolta a valóság, amint az X2000 harmadszor is nekilódult, hogy fölvegye óránként kétszáz-kétszázötven kilométeres utazósebességét, s áthúzott egy hosszú alagúton. Őneki úgy dugult be mindkét füle, ahogyan repülőgép föl- vagy leszállásakor szokott. Na ja, ilyen tempónál nem csoda. Olyan vonat ez, hallotta a fekete télikabátostól, mint Franciaországban a TGV, mely Párizsból zúz le a Riviérára rekordidő alatt. Zúz, így mondta a követségi tisztségviselő. Péternek idegenül csöngött az ige ilyen értelme.

Tapasztalatból tudta, a TGV nevű francia vonat (Párizs–Marseille) fedélzetén vakító lámpasor gyúl ki, ha alagúton kattog át, vagy ha beesteledik. Az X2000 sötétségbe borulva dübörgött a fúrópajzs vájta csőben, gránitsziklákból álló dombok mélyén. Elromlott az automata? Takarékoskodnak az akkuval? Esetleg környezetvédelmi okból? Amikor a délelőtti fény újra szemen vágta az utasokat, odazöttyent Péter mellé az a nő. Egyelőre nincs adatunk, miféle névre hallgatott. Bizonytalan illatfellege némi késéssel érkezett.

Férfi hősünk összehúzta magát, mint aki ott sincs. Erős önfegyelemre volt szüksége, hogy ne bámulja meg a nőt azzal a tekintettel, amellyel a vadállatok mérik végig a kiszemelt prédát. E nézéssel még az idősödő hímek is rendelkeznek, noha egyre csökken az esélyük arra, hogy a célba vett nőstény az övék legyen. Nagy úr a megszokás. Mindazonáltal a civilizált világban udvariatlanságnak számít a leplezetlen fürkészés, a kanok szemdüllesztése, ami annyira egyértelmű szándékról árulkodik, hogy szavakra nincs szükség.

Ráérünk. Ehhez elég hosszú az út Stockholmtól Göteborgig. Péter úgy tett, mintha a vastag könyvbe mélyedne, melyet unaloműzőnek hozott magával, s találgatta, milyen a nő, mi a foglalkozása, honnan jön, hová tart, persze, valószínűleg Göteborgba, de ennél azért részletesebb történetre is telik. Aligha tévedek, ha megállapítom, hogy a nő svéd, vélte Péter, lassan eresztve ki a levegőt az orrlyukain. Amióta ebben az országban időzött, a jeges szelektől fájt a torka, estére benáthásodott, a légcsöve sajogva-zizegve tette a dolgát.

Mint akinek közömbös az illatos szomszédság, úgy próbált létezni. Helyzetét egyszerűsítette, hogy a svéd nő ügyet sem vetett rá, ő is azt színlelte, hogy az unaloműzőnek magával hozott könyvbe mélyed. Hosszú ujjai végén úgynevezett francia lakkozás ékesítette a szögletes körmöket. Az ő olvasnivalója soványabb kötet. Péter kisilabizálta a szerzőt és a címet. D. H. Lawrence: Lady Chatterleys älskare. Erről akár beszélgethetnének, a szabadszájú regényt Péter először gimnazista évei alatt tette magáévá, Turai adta kölcsön az agyonolvasott, fedele vesztett példányt. Amikor a rendszerváltozás után újra kiadták, egy kollégájától kapta karácsonyra a Lady Chatterley szeretőjét. Addigra nős volt, kissé unta már a magyar nőt, akivel a tervek szerint holtukiglan, s irigyelte a vadászt. Vagy kertészt?

A magyar a menetjegyét használta könyvjelzőnek. Ez állt rajta: Vagn 5, Plats 58, Fönster salong, övé tehát az ablakmenti ülés, gyér német tudásának köszönhetően ennyit értett. Giltig fredag 11 apr 2008. Ha komolyan érdeklődne a magyar irodalom iránt, eszébe juthatna, hogy történetesen a Költészet napján szállt föl az X2000-re, hogy megtegye a valóban poétikus utat a svéd fővárosból a Gőték várába. Izgatott volt, amint az utazás közben szokásos. Nem csak az Otto Weininger által megfogalmazott állítás tette, miszerint az utazás sokszor nem más, mint szexuális idegesség. Hozzátehetnők: elsősorban kielégítetlen szexuális idegesség. Péter esetében ehhez társult a szocializmusból átörökített aggodalom, vajon eljut-e oda, ahová indult vagy kívánkozott. Nem állja-e útját a határon vagy a fedélzeten egy erejét fitogtatni óhajtó, uniformisba bújtatott barom, aki éppen őt szúrja ki, hogy megtanítsa kesztyűbe dudálni. Pedig, ha ilyen helyzetben szóhoz juthatna, a teljes megadás álláspontjára helyezkedne: Bácsi kérem, tudok én már kesztyűbe dudálni, tessék csak jelezni, mit tegyek, rám számíthat a határőrség, a titkos rendőrség, az elhárítás, az állam mint olyan, mer ami módomban áll, arra hajlandó vagyok, csak folytathassam utamat békességgel.

Az X2000 ötödik vagonjában még ő sem tartott senkitől és semmitől, izgatottságát a nő testi közelsége okozta. Az ülés tervezői – vagy inkább a takarékossági szempontok – miatt a vállak összeérnek, ilyen szorosságba jó szívvel csak a szeretőjét engedné az ember. Pétert a jegye följogosította az 58-as hely teljes szélességének betöltésére. Színházban, moziban, repülőn, buszon és más közösségi járművön nem tisztázott, kit illet az ülések közti karfa. A józan ész úgy diktálná, fele-fele, de az a kárpitozott vagy bőrözött választóléc általában ahhoz is túl keskeny, hogy egy könyök kényelmesen nyugodjék rajta, így azután vagy az élelmesebb győz, vagy mind a ketten visszahúzódnak saját térfelükre, s a karfa üresen marad. Most is ez történt.

A svéd nő fekete garbót viselt, alóla hosszabb fehér válltrikó vége lógott ki, ez helyettesítette a miniszoknyát, a formás lábak az errefelé szokásos vastag fekete harisnyában. Cicanadrág, mondaná Péter édesanyja. Mondta volna, míg élt. Bolondok a svéd nők, itt azért még tél van, éjszaka esett a hó, ehhez képest így járnak, nem csoda, ha majdnem mindenki náthás. Igaz, a férfiak is. Ezek azt hiszik, hogy egy trópusi országban élnek. A fejfedő ritkaságszámba megy.

Az utazás az élet kiszögellően legjobb része, gondolta Péter, ezekért a röpke időszakokért érdemes vállalni a hétköznapok összes nyűgét s nyilait. Ilyenkor embernek, sőt európainak érezheti magát. Skandinávia leggyorsabb vonatán akár svédnek is. Olyasvalakinek tehát, akinek a népe az elmúlt hat-nyolc évszázadban jóformán semmi olyat nem csinált, amiért szégyenkezni kéne. Ach, nagy dolog az. Egy svédnek kevés a félnivalója. Szinte semmi, ha befizette az adóját, elvégezte a munkáját, megváltotta a jegyét. Tiszta lélekkel száguldhat előre az időben, földrajzi szempontból dél, elvontan pedig újabb kalandok felé. Egy svéd (angol, francia, dán, olasz) élete alapjában véve egyszerű és áttekinthető. A szabályok, melyeket már az óvodában körvonalaz számára a társadalom, világosak, nagyjából örökérvényűek, ha ugyan van még értelme ennek a szónak. Az „örök” ijesztően csöng, akár a félrevert templomi harang, írjuk inkább, hogy bölcsőtől a koporsóig. Illetve addig, amíg a globális fölmelegedés vagy egy eszkalálódó háború letöröl a föld színéről mindent, amit a korábbi nemzedékek fáradsága létrehozott.

A svéd nem fél, az ő világa egy kulcsra jár. Megtagadhatja azt a kulcsot, belehajíthatja a jeges tengerbe a sok-sok sziget egyikéről, amelyeket hajdanán a jég köszörült fodrossá, belőheti magát vagy kagylóvá ihatja, a kulcs kulcs marad akkor is, ha nem vesz róla tudomást, bármikor előkotorhatja a víz alól, amennyiben szükségét érzi. A zár működik. Sokan használják, a rendszer azonossága és állandósága egyben tartja a nemzetet, a népet, a munkanapot és a gondolatvilágot. (A családot sajnos nem mindig képes.) Bezzeg egy kőszáli magyart még a gulyás, a puskás és a balaton sem tart össze, nem is említve a kocsit meg a huszárt, pedig emezek valamennyi ismertebb nyelv szótárába beszivárogtak. Elmúlt a szocializmus, mint a gyerekkori kanyaró, de nem múlt el a bizonytalanság s a ború, jöhet eső, hó vagy hőguta, a mi ügyeink zavarosak. Ha ellenőriznek, találnak bennünk hibát, vétket, kivetnivalót, jobb, ha meghúzzuk magunkat. Egy svéd bezzeg kinyújtózhat, ahogyan a nő Péter bal oldalán.

Ekkor a dobhártya észlelni kénytelen azt a kellemesnek semmiképp nem mondható szortyogást. Onnan jön. A nő felől hozza a svéd szél. A nőből. Mit szortyog ez? – Péter megbántottan fordult az ablak felé. Fenyveserdők rohantak hátra, egy-egy nyírfával spékelve, emezek még levelek nélkül csóválták ágaikat a szélben.

Srrrrr, srrrrr.

Ó… náthás. Náthás a nő. Szívja az orrát. Pfuj. Ez lesz Göteborgig, ami innen még majdnem három óra. Avgång 10.10. Ankomst 13.17. Rányomtatták a jegyre. Biljett. Ezt értette. Azt is, hogy Pris SEK ***856.00. Azt csak tippelte, hogy a varav moms ***48.45 talán az áfa. Viszont mit jelenthet az, hogy Resan kan inte ombokas? Megkérdezhetné a szipogó nőt, szinte biztos, hogy beszél angolul, itt aztán tényleg mindenki. De még nem akart visszafordulni az északi tájból a náthába. Tartott tőle, hogy az itteni hűs levegőben megedzett svéd bacilusok egy csapata idővel áttelepszik az ő szájába, onnét szabad az út a torkába és a tüdejébe. Annak tehát, hogy ez a nő is úgy öltözködik, mintha errefelé fűtenék az utcákat, Péter ihatja meg a levét. Ne fűtsön az utcára! Szabóné. Telefonszám. Ez a szöveg rendszeresen fölbukkant a napilapok hirdetési oldalain. Péter szerette úgy hangsúlyozni, mintha Szabónét szólítaná föl valaki, hogy ne az utcára fűtsön. Egyszer, réges-régen, kihívta Szabónét a Bajcsy-Zsilinszky közbe, ahol annyira áthatolt a huzat a franciaerkély ajtaján, hogy összekócolta a kis gépiperzsa bojtjait. Szabóné egy izzadságszagú férfi képében jött a lakásba, csóválta a fejét, Teschauer, csupa Teschauer… a Teschauerrel nem lehet csodát tenni. Péter bocsánatot kért, amiért Teschauer ablakaik vannak, imádkozott, hogy az anyja ne érjen haza, amíg a munka folyik, szívbajt kap, amiért összekalapálják neki a nyílászárókat. Szabóné embere fehér rongyvirsliket szögelt minden vízszintes felületre. Hatékony szigetelésnek bizonyult – többé nem tudták kinyitni az ablakokat és az erkélyajtót.

A nő nagyot prüszkölt, s egy tépőzárként recsegő, használt papírszalvétával törölgette az orrát. Pfuj, pfuj. A szalvétán kék, kerek embléma. Nyilván a nő is szállodából jön. Péter immár haragudott rá, epés megjegyzések fogalmazódtak az agyában. Ő maga a repülőn fázott meg (Budapest–Stockholm), három nappal ezelőtt, mára azonban többé-kevésbé rendbe hozta magát Neocitrannal és ACC-vel. Torkát Strepsils cukorkákkal ápolta. Mind a háromból akadt még a kézitáskájában. Föl kéne ajánlani a szomszédjának, hátha akkor kevesebb mikroszkopikus kártevőt köp az arcába. Péter elképzelte, hogy odafordul, és a tőle telhető legjobb angolsággal: Hello. Nevem dr. Pítör Búza, ez a mi nyelvünkön azt jelenti, búza, foglalkozásomra nézve orvos vagyok, és magyar, engedje meg, hogy segítsek a baján, csupán fél pohár meleg vízre volna szükség, amiben föloldjuk ezt a port… különben tudja mit, hagyjuk a meleg vizet, véletlenül van nálam Coldrex tabletta is, azt csak be kell kapnia, adok ásványvizet, még maradt egy korty a flakonomban.

Az igék kétértelműsége kikerülhetetlen. Ez már a nő baja. Honi soit qui mal y pense. Bízna-e Péterben egy ismeretlen svéd nő annyira, hogy bevegye a pirulát anélkül hogy tudná az összetételét? Talán elhiszi, hogy útitársa orvos, jót akar, érti a dolgát. Latolgatta, ő elfogadna-e orvosságot idegentől. Vagy édességet. Most, hogy ötvenes évei vége felé járt, már biztosan. Gyerekkorában az anyja a lelkére kötötte, soha ne tegye. Ezt nagyon fontosnak tartotta. Többször hangoztatta, mint azt, hogy senki emberfiával nem mehet sehová. Miféle szörnyű kalandja adódott ebből a mamának? Vagy hallott egy tragikus történetet megmérgezett kisfiúról? Péter betartotta az utasítást, annál is inkább, mert voltaképpen idegen soha nem kínálta édességgel. Az igazat megvallva, semmivel. Leszámítva a pofonokat, melyeket Olivér helyezett kilátásba. Olivér, a féllábú tengerész, a kocsma törzsvendége. Amikor ő tizenkét évesen berúgta a lasztit az ajtón, s eltalált néhány poharat. Lövölde tér. Még lehetett ott focizni.

A svédek bizonyára kevésbé gyanakvóak. Formálta a mondatokat, csiszolta az igeidőket. Nevem dr. Búza, magyarul annyit tesz, búza, mindettől függetlenül belgyógyász vagyok. Endokrinológus? Nem, ahhoz tudnom kéne, mi fán terem az endokrinológia. Valami a belső elválasztású mirigyekkel. Szóval, belgyógyász. GP. Általános orvosként mindig tartok magamnál gyógyszereket. A maga állapotára ez a kettő lesz (volna?) a leghatékonyabb. Vegye be nyugodtan, meglátja, mire Göteborgban vagyunk (érni fogunk), az orra lesz szépen kitisztulandó, a torokfájás is elmúlni tud. Feledi, mi az a nátha, mi az az influenza. Hm?

Amennyiben Péter valóban orvos volna, eldönthetné, fertőz-e a svéd nő, s aszerint viselkedhetne. Pozitív válasz esetén célszerű lenne sietve áttennie a székhelyét az étkezőkocsiba, minél kevesebb időt tölt a bacilusgazda oldalán, annál valószínűbb, hogy megússza. Ám az étkezőkocsiból rendre jönnek vissza a svédek, kartondobozra emlékeztető tálcán hozzák a szendvicseket, a kávét és az innivalót, lehet, hogy az X2000-en csak pultos büfé van, akkor viszont fölösleges költeni a svéd koronákat, jók lesznek azok még. Venni kell valami ajándékot a feleségének, Stockholmban erre nem jutott ideje.

Belépett a kocsiba a kalauz. Kérte a menetjegyeket ellenőrzésre. Búza Péter elégedetten húzta ki a könyvéből a magáét. Élvezte, hogy ővele minden rendben, legalábbis a svéd vasúttársaság szemszögéből. A nő mellette tüsszentett, szortyogott, szortyogott, tüsszentett, törölgette az orrát, ugyanazzal a használt papírszalvétával, melynek kerek kék nyomatán Péter ezt betűzhette ki: Boksgatan 7, Spånga Hotell** (11.9 km from Stockholm). A szállodát svédesen két l-lel írják. Hotell. Ha eggyel, akkor angolul gondolják. A nő tehát a Spånga Szálloda lakója volt, mely a lehetséges öt csillagból kettővel rendelkezik. Nem sok. Errefelé azért elég ahhoz, hogy legyen tisztességes fürdőszoba, patyolattiszta ágynemű és kielégítő reggeli. Hol volna svédasztal, ha nem itt? Később Péter megtudja a világhálón, hogy a városka neve is Spånga – 11,9 kilométerre Stockholmtól –, nemcsak a szállodáé. Tehát ezért szállt föl később. Búza Péter a Vasa Hotellben*** lakott, a Vasastaden negyedben, a centrumban. Legközelebbi metróállomás a Tekniska högskolan. Az a plusz egy csillag plusz dölyfössé tette. Mégse vagyok én akárki.

Amikor a kistermetű kalauz hozzájuk ért, először Péter jegyét vette át, biccentett, rögtön vissza is adta. A nő eddig nem figyelt föl az egyenruhás férfi közeledésére, most kezdett túrni hosszúkás bőriszákjában, ó, a női táskák zűrzavara internacionális. Nem kapkodott. A kalauz sem türelmetlenkedett, arcán a „csak-a-kötelességem-teljesítem” személytelen mosolya. Skandinávok egymás közt. A kotorászás neszei csak Pétert idegesítették. Egy kicsit. Feledhető mértékben. A nő hamarosan beszélni kezdett, lágyan, szerényen, de tempósan. A svéd nyelv hangsúlyozása olyasféle, mintha állandóan sírdogálnának. A magyar az ablak felé fordult, hadd sírdogáljon, nem a te ügyed. A kalauz figyelmesen hallgatta, Péter az ablak tükrében látta, bólingat, ahogyan a megértő idősebb kolléga, amikor az új lány először hibáz. Nincs jegye. Mér nincs jegye egy svédnek? Lehet, hogy megveheti a kalauztól. Talán itt bevett szokás. Ám a nő nem a pénztárcáját húzta ki a bőriszákból, csak mondta vagy inkább énekelte tovább a magáét kitartón, valamelyest búsan. A kalauz a táskája tetején jegyzetelni kezdett, végül letépte s átadta a kisalakú formanyomtatványt. A nő behajította az iszákba, s megint tüsszentett egy viharosat. A kalauz hátrébb lépett, macskanyávogásfélét hallatott. Nyilván azt mondta: Egészségére!

Péter már kereste útitársa tekintetét. Többé-kevésbé rászánta magát, hogy eljátssza a jóságos magyar doktor bácsi szerepét. A bemutatkozás után rögtön arra szólítja föl svéd páciensét, hogy nyújtsa ki a nyelvét. A jelenet még élethűbb lehetne, ha elő tudna venni egy spatulát, amit talán akkor sem tartana a táskájában, ha tényleg belgyógyász volna. A nő, mintha észre sem venné a mellette ülő férfi mozgolódását, a könyvébe mélyedt. Abban a kiadásban az oldalak tetején vízszintes vonal futott, s balra az állt fölötte: D. H. Lawrence, jobbra pedig a cím: Lady Chatterleys älskare. A tizenharmadikon tartott. Reméljük, nem babonás. A kemény szexjelenetek még váratnak magukra. Különös érzés lesz, amikor odáig ér. Péter, ha erotikusan izgatót olvasott, gyorsuló lélegzettel haladt előre, s amennyiben a szerző átélhetően írta le a jelenetet, eljutott a merevedés valamelyik fokozatáig. A nővel mi történik? Nedvesedni fog? Annak a jelei kiülhetnek az arcára. Ha ugyan egy magyar férfi oda mer nézni, akkor, épp. Talán egy magyar férfi oda mer nézni, de Búza Péter biztosan nem. Máris szorongott mindattól, amit ő talált ki. Jobb, ha te is olvasol, szólt önmagára.

How to Improve our Will and Power. Ezt hozta magával az útra. Hatszázhetvennégy oldal, fűzve, ára U.S. $14.00 vagy Can $18.50. Ő azonban kilencszáz forintért vette, egy dohos kis antikváriumban, közel a körúthoz. A belső címlapra zöld tintával odafirkantotta a nevét az előző tulajdonos. Vámos.

Hogyan fejlesszük testi és akaraterőnket. Írta dr. Glenn Strong. Ő csak tudja, ha olyan strong. Péter is tudni akarta, mert az igazat megvallva, mind ereje, mind akarata legutolsó tartalékait élte föl az utóbbi években. Ideje volna visszavonulni. Csak az a kérdés, miképpen, s főleg, hová. Rövid, de annál sikertelenebb sportpályafutással indított az életnek nevezett harcmezőn, kardvívóként valamelyest tehetségesnek bizonyult, vagy talán csak ügyesnek. Gerevich Aladár volt az edzője a Vörös Meteorban. Szerette azt a csupa üveg vívótermet, mely egy nagy árkádra épített ház földszintjén és első emeletén volt. A széles átjáró a József nádor és az Erzsébet tereket kötötte össze, ma is megvan. A vívótermet persze kisöpörte onnan a kapitalizmus. A Vörös Meteor beleolvadt két sportegyesületbe is, az MTK-ba és a Csepelbe, ha jól emlékszik. Gerevich Aladár, minden idők legsikeresebb magyar vívója (hét olimpiai arany, egy ezüst, két bronz – még ötvenévesen, az 1960-as római olimpián is a dobogó tetejére állhatott), meghalt. Csak én maradtam életben… egyelőre, gondolta Péter a svéd expresszvonaton, mely éles bal kanyart vett, a szokásosnál hangosabban kelepelve a sínen. Ennek következtében Péter válla egy másodpercre a nőéhez nyomódott. Orrát ugyanolyan villanásnyi időre meglegyintette útitársa illata. Szappan, hintőpor s talán ravasz parfüm. Mindez olyasfajta lágy felleg, mint a babáké, közvetlenül az esti fürdetés után.

Újra odasandított. A nő biztosan érzékelte már a mellette ülő férfi fejforgásait, ám úgy tett, mintha elmélyedne Lady Chatterley vágyálmaiban. Közben megint szortyogott, szipogott, és a szállodai szalvétával zsebkendőzte magát. Péter már ezt sem találta olyan gusztustalannak, mint kezdetben. A nő fekete haja két varkocsban lógott a vállára, a rózsaszín hajgumik a babavonalat erősítették. Szemöldöke túl rövidnek látszott, nyilván csipesszel tépkedte ki. Szegény nők, mennyi áldozatra hajlandóak a szépség oltárán. Ámbár ki állítja, hogy a természetellenesen megrövidített szőrvonal szép? Péter még azt sem pártolta, ha odalenn megegyengették a bozontot. Pláne, ha eltávolították. Csak a perverz férfiak akarnak gyereklányokat megdugni. Egy felnőtt nő ragaszkodjék a dzsungeléhez.

Véleménye gyönge pontja, hogy ő csak az interneten látott kopasz puncikat, a társkereső oldalakon, ahol pénzért kapható nők mutogatták. A feleségének esze ágában se volt levágatni. Érdekes kérdés, mit szólna, ha Péter előállna ezzel az ötlettel. Á, ő akkor sem állna elő effélével, ha úgy hinné, Jolán megcsupaszítása fölpezsdítené hanyatló libidóját. Jolán egyszer visszafojtott hangon érdeklődött, nem akarná-e a férje megszabadítani a mellkasát a rengeteg őszülő szőrtől. Mért, zavar? – kérdezte Péter. Ha téged nem, énnekem mindegy, mondta Jolán. Ebből azért sejthette volna, hogy a felesége örülne egy szőrtelenítésnek. Ő azonban nem tudta rászánni magát. Az olyan… buzis. (Hagyjuk, nem píszí.) Különben hol van itt még mellkas?

Valaha régen kidolgozott izmokkal rendelkezett, nagyjából a negyedik földi formátuma közepéig. Az elsőben olyan sovány volt, hogy orvoshoz vitték. Valamivel később kivették a manduláit. Ezt követően, a másodikban, sietve elhízott. Aztán a harmadikban a vívástól megerősödött, igaz, féloldalasan. Jobb combján feszült a nadrág, a balon lógott, két karja ugyanilyen aránytalanná vált. Nem izgatta. Amikor a vívást kurtán-furcsán abbahagyta s átlavírozott a táncparkettre, javult a helyzet, az addig kisebb igénybevételnek kitett végtagok valamicskét lefaragtak a hátrányukból, így kezdődött a negyedik. Izmai vesztettek gömbölydedségükből, enyhén megnyúltak. Ebben az is közrejátszott, hogy kenyérkereső foglalkozásul a vendéglátóipart választotta, pincérkedett, majd üzletvezető lett a Márka étteremben, egészen addig, amíg sikerült megvennie az államtól a privatizáció hőskorában. Jolán azt mondta, változtassák meg a nevét valami kecsibbre (szeretett idegen szavakat szúrni a beszédébe), legyen Blue Heaven vagy Bon Appetit! De Péter ragaszkodott a Márkához, babonából. Akkoriban a divattánc még nem hozott eleget a konyhára.

Negyedik formátuma nagyjából addig tartott, míg fokozatosan visszavonult az aktív tánctól, és feleségül vette korábbi partnerét. Jolán harmincnégy volt, ő negyvenkettő, azt hitték, jönnek sorban a gyerekek, de nem a gyerekek jöttek, hanem a miómák. A legrosszabbtól kellett tartani, a műtétekkel elvacakolt évek félresöpörték az utódgyártás gondolatát. Talán egyikünk sem akarta igazán, gondolta Péter. A felhőfoltos égen váratlanul megjelenő napkorongba bámult. Idáig hol voltál?

Mióta beválasztották a magyar divattáncosok szövetségének vezetőségébe, s rá egy évre ő lett a főtitkár, átadta a Márka étterem vezetését Jolánnak. Munkanapjait azóta író- és tárgyalóasztal mentén tölti. Noha igyekszik reggelenként tornázni vagy súlyzózni, ötödik formátuma nyilvánvalóan a hanyatlás lesz.

Mindenki azt veszíti el a korral, ami a legszebb volt rajta. Péter elsőként a különlegesen hosszúkás és szálas combjának kénytelenedett búcsút mondani. Ha ül, nem feszül ott már semmi, lóg inkább. Aztán a mellkasa laposodott el. A valaha széles udvar a mellbimbók körül összement, amazok eredeti mályvaszíne őzbarnára váltott. Az álla alatt is lazul a bőr, ha így folytatódik, lebernyeggé alakul. Lazul? Lottyad! A fene enné meg.

Secko jedno. Ötvennyolc vagy, az már majdnem hatvan. Nyugdíjkorhatár. Fölemelték. Akkor is. Hatvan az hatvan. Egyik szülőd sem érte meg.

A legfájdalmasabb változás mégis az egykoron mesésen ívelő talp ereszkedése. Lúdtalp? Brrr. Nevezzük harántsüllyedésnek. Mindenesetre sajog. Most is. Péter latolgatta, mi történnék, ha lerúgná Lurk’s márkájú, puha vadbőrből gyártott cipőit, melyeket azzal az ígérettel hirdettek Londonban: Észre se veszi, hogy nincs mezítláb! Mindenkit biztosíthatok, én észreveszem, gondolta. Na de… a lábszag!? Mit szól a nő, ha Lady Chatterley erotikus jeleneteibe szivárog? Mit szól, mit szól, nem mindegy az neked? Göteborgban leszálltok, és soha többé nem látod.

A vonat csikorogva megállt. A fényújság a kocsi elején jelezte, hol járnak, de Péternek nem sikerült elolvasnia a gyorsan futó svéd szavakat. Mire a fényújság angolra váltott, ő már nem figyelt oda, gyors mozdulattal lerúgta a cipőit, és betolta az előtte lévő ülés alá. Gömbörgette lábujjait a padlószőnyegen, aj, de jó a szabadság. Valljuk be, amiatt végzi olyan lelkesen a főtitkári teendőket, voltaképpen nevetséges fizetségért, mert ennyit utazhat más pénzén. Soha nem érezte magát olyan szabadnak, mint külföldön, azon belül főleg vonatok, repülők, hajók fedélzetén. Haladás valamerre akadálytalanul, mi lehet ennél élvezetesebb? Hálisten, az elnök úr fél a repüléstől, így a musz utakat rendre a főtitkárnak passzolja. Márpedig a nemzetközi szövetség kongresszusain és azokon a versenyeken, ahol indul magyar, illik megjelennie valakinek. Péter boldogan lett ez a valaki. Ami persze Jolánnak is köszönhető, ő tartja a frontot (keresi a lét) a Márka étteremben, míg a főtitkár úr vígan utazgat.

Fahúúú!

Péter összerezzent. A nő tüsszentésének huzata arcon vágta. Parányi kórokozók százezrei landoltak a bőrén, megannyi millimikron méretű nyílvesszőcske, ezt azonban csak képzelte, nem érezte. A svéd náthások nyilaitól ments meg, Uram, minket. No, apám, már elkúrtad. Nem lett volna szabad itt maradnod mellette. Mért nem hallgattál a belső sugallatra, hogy eridj át az étkezőkocsiba, töltsél ott annyi időt, amennyit csak lehetséges, távol ettől a szortyogó, tüsszögő bacilusgazdától. Amit el lehet kapni, ennyi idő alatt elkaptad. Beteg leszel, öregem. Akkor aztán te is olyan hangokat adsz, mint ő. Mit svédtől kaptál, svédnek adod által. Íme a mindennapi cserekereskedelem legegészségtelenebb változata. Köszönöm szépen. Tack så mycket! Ennyi azért már ráragadt Stockholmban, bár azt nem tudta, hogy így írják.

Minél tovább skubizta, annál világosabbá vált, hogy lány ez inkább. Húsz. Legföljebb huszonkettő. Sokkal törékenyebb, mint amilyennek elsőre látszott, amikor odacsüccsent. Egyetemista. Angol szakos? Á, akkor eredetiben olvasná a Lady Chatterleys älskarét.

Fahúúú!

Nna, ez így fog menni Göteborgig. Fahúúú… a magyarok mintha másképp tüsszentenének. Nálunk h-val kezdődik. Lehet, hogy csak a hapci miatt gondolta így. Utánozgatta némán a magyar tüsszentést, legfőképp Jolánét, kábé ilyen: Hösssz! Néha: Hesssz! Ritkábban: Hesszi. És a tiéd milyen? Hökkenten állapította meg, hogy nem tudja. Pedig Stockholmban prüszkölt eleget az első két napon. Göteborgban majd érdeklődik e témában attól a kedves, kölyökfrizurás lánytól, aki kísérgeti, a tüsszent ige svédül nysa, a tüsszentés pedig nysning, ezek aligha indokolják a Fahúúút. Lehetséges, hogy csak adott lány tüsszög ilyenformán. Fahúúú, fahúúú, ismételgeti, hogy megbarátkozzék vele. Fahúr. Fakír. Fakúr.

A lány lerakta a Lady Chatterley szeretőjét a padlószőnyegre, s mindkét lábát ráhelyezte. Péter most vette észre, hogy a fekete cicanadrágra szürke bokafix zoknit húzott. Hasonlót az övéhez. Amelyre a Váci utcában tett szert, egy asszony árulta, nejlonzacskóból. A lány biztosan nem ott vette. Valószínűleg Stockholmban. Mi, szürke zoknisok, tartsunk össze. Szőtte tovább. Éljen a svéd és magyar zoknik örök, megbonthatatlan barátsága! Világ szürke zoknisai, egyesüljetek!!! Éppenséggel nem volna rossz egyesülni ezzel a lánnyal. Akkor is átadná a náthát vagy az influenzát, ám úgy legalább volna valami értelme elkapni. Már vetkőztette, miközben szürke paravánt épített kettejük üléspárja köré. Ettől értelemszerűen sötét lett. Hogy lásson valamit, félhomályt teremtett, ferde pászmák segítségével, amelyek a paraván illeszkedéseinél szűrődtek be. A lány pindurka mellén ágaskodik a rózsaszín bimbó, ferde ellipszis alakú mezőben. Ölén a szőrzet ugyanolyan színű, mint a haja, világosra hidrogénezett. Karja és lába keskeny, dudorosan izmos, mint az atlétáké. Fogsora az egészséges svéd étrend hatására makulátlan, bevilágítja e képzelgést. Amit darabokra tép a következő nysning, egy minden eddiginél élesebb.

Újra a nagy tudású magyar belgyógyász hófehér köpenyét öltötte magára. Jó napot, dr. Pítör Búza a nevem, orvos vagyok, meg tudnám gyógyítani, ha bevenné, amit adok… stb. A „bevenni” ige visszarántotta a paraván alkotta szeparéba, a lány mindkét izmos lába a nyakába hurkolódott, úgy lógott Péteren, mint a fogó artista a nyújtón, e pózban a bozontja a férfi állához nyomódott, csiklandozta vagy inkább dörzsölte. A fontos női testnyílás illata közvetlen közelről szálldogált fölfelé, akár egy indián jelzőtűz. Mindennek újabb tüsszentés vetett véget. Ekkor a lány megszólalt. Nyilván bocsánatot kért. A hangja, mint a karácsonyi csöngettyű. Péter biccentett, nem jutott eszébe jóféle angolul, hogy semmi baj. Három-négy szóból álló svéd mondat következett. Péter ezt sem értette. Mi azonban elárulhatjuk az állítmányt a különösen kíváncsi természetű olvasóknak: Jag är förkyld! Náthás vagyok. Péter doktor megkönnyebbült volna, ha érti – nem influenza tehát.

Nincs beszél svéd, makogta Péter angolul, feledhető kiejtéssel. A lány elmosolyodott, apróbb gyöngyfogakkal, mint amilyeneket ő az imént képzelt a szájába. Angolra váltott. Értem! – és megismételte a mondatát: Náthás vagyok, sajnos, elnézést kérek. Oké, felelte Péter. Orvosi ajánlataival nem hozakodott elő. A lány lehajolt a könyvért. Péter találgatta, hogy valóban ennyire izgatja az imént földre dobott regény, vagy csak elment a kedve a társalgástól a külföldi pasival. Úrral. Bácsival.

Megbántódott. Azért érdeklődhetne, honnét szalajtották az útitársát. Ha nem, hát nem! – félig hátat fordított neki, belefeledkezett a tájba. Fölvetődött benne, hogy kövesse a példát, de most nem volt ereje ahhoz, hogy fejlessze testi és akaraterejét a How to Improve our Will and Power segítségével, olvasta inkább a zord erdőségeket és a sötét gránitsziklákat, melyeket itt-ott hófoltok borítottak. A lány gyerekes illata ismét az orrába furakodott. Mély levegőket vett. Oda-odakukucskált. Mióta ebben az országban tartózkodott, érzékelhette, téves az elképzelés, hogy a svédek kivétel nélkül szőkék. De ilyen sötét és mégis fényesen vakító hajú nővel még nem találkozott ebben az országban. Fodrászati remekmű. Hozzá a barnászöld gombszemek…

A kalauz haladt el a folyosón, ki tudja, hányadszor, biztos léptekkel, a vonat éles kanyargása ellenére. Új utasokat keresett, vadászkutya-tekintettel. E munkakörhöz elengedhetetlen a kiváló arcmemória. Búza Péter aligha lehetne kalauz. A lány sötét, háromnegyedes ujjú trikójának ezüstös fölirata mostanára állt össze az agyában. FREE HUGS. Ingyen ölelés. Vicc ez, mert például nekem sem adott. Nem is kértél. Igen, de nem tudtam, hogy ez van a… mellén. Próbálta szemmel letapogatni a bimbókat, hiába, a cicifix ápol és eltakar. Akárkinek nem mutatja meg, még így, pólón keresztül sem. Free Hugs. Kedves ötlet. Nagyszívű nőknek melegen ajánlott. Nem pedig leszbikusan, tette hozzá, noha érezte, ezt a viccet jobb volna törölnie. Ha nő volnék, bátrabban kérhetnék tőle ingyen ölelést. Föltéve, hogy nem félnék a náthától. Behunyta a szemét. Igyekezett visszahívni a paravánt s újra lemezteleníteni a lányt, már nem sikerült. Na jó. Akkor durmolok egy kicsit. Édesdeden ringatnak a hibátlan acélsínpáron gördülő makulátlan acélkerekek. Visz a vonat, megyek utánad, talán ma még meg is talállak… Hogy van tovább? Mindegy. Szundikálj, apukám.

Arra ébredt, hogy a szerelvény csikorogva lassít. Órájára pillantott. Öt percet sem aludt. A lány eltűnt. Leszállt? – keserves csalódást érzett, olyan ízűt, mint a csukamájolaj. Észrevette a regényt a földön, félig becsúszva az ülés alá, elégedetten nyelte a nyálát, mely a röpke bóbiska alatt összegyűlt a szájában. Minek örülsz annyira? ha még nem szállt le, leszáll ezután! legkésőbb Göteborgban, többé nem látod. Ha látnád is, mi volna? Ne gyerekeskedjél.

Mire idáig jutott, a lány belépett a peronról, nyilván a vécéfülkét látogatta meg. Ruganyos léptekkel közelgett, boldognak tetsző mosollyal. Álla ettől hegyesebbé vált. Búza Péter összébb húzta magát az ülésen, mire a lány: Köszönöm, igyekeztem nem fölébreszteni, amikor felálltam. Nagyon kedves! – akarta mondani Péter, de ez jött ki: Nagyon édes! A lány alig észrevehetőn hátrahőkölt, majd visszacsusszant a helyére, akár egy nedves hal. Pedig inkább az útitársa lett nedves, mert: Fahúúú! Egészségére, dünnyögte Péter, és nem törölte meg az arcát. A lány bocsánatkérő mozdulatot tett a kezével, ez is halra emlékeztetett, majd visszatért a regényhez. Péter látta, hogy a cicanadrágon őrényi (1 korona = 100 őre) lyuk nyílt, kicsivel a bal térdkalács fölött. Parányi dombként bukott ki a halvány bőr. Ártatlanul, mint egy miniatűr babapopsi.

A lány szürke zoknijának a talpa már sötét, mintha koromba taposott volna. Na ja, így ment a vécére. A dupla ülések közé nem jutott padlószőnyeg, a vöröses műanyag borítás a teniszpályák salakjára hajazott. Péter remélte, az ő szürke zoknija még nem koszos, nem lyukas. Gyerekkorában minden fuszekliból – az anyja hívta így – kikandikált valamelyik lábujja. Eszed a fuszeklikat, édes fiam! – hajtogatta a mama. Péter émelyedett ettől a képtől. Zokni a szájában, ahogyan a kutyákéban a labda.

Ott járt a hallban, ahová ötéves korában telepítették a gyerekszobából, a nővére mellől. Nyuszi már nagylány, nem lakhatsz vele! – jelentette ki a mama egy őszi délutánon, és a papa tolhatta a sezlonyt ki a gyerekszobából, át a nappalin, be a hallba. Péter nem bánta, agyába sem ötlött, hogy ezen a helyiségen mindenki áthalad, aki az előszobába vagy a konyhába tart, illetve onnét a lakás belső részébe. Ráadásul örökös a balladai homály. A fűtés sem az igazi.

Megkapta a lehajthatós ajtajú szekretert, az abba szerelt lámpácska szolgáltatta a munkafényt, ha olvasott vagy tanult. Szerencsére ritkán tette, inkább edzésre járt, később táncórákra.

De hol tartottam a ruháimat?

Hm. Milyen lehet a svéd lány otthona, pontosabban a szülei lakása? Az apja magas, szőke buszsofőr, az anyja háztartásbeli, félállásban besegít a közeli aggok háza irodáján gyors- és gépírónőként, az az eredeti foglalkozása. Ne röhögtess, apukám, már nincsenek gyors- és gépírónők, a számítógépet ki-ki maga veri, legföljebb titkárnők vannak, azokat inkább személyi asszisztensnek hívják.

Ugyan mi okból helyezed a munka társadalmi ranglétrájának alsó fokaira a szüleit? Egyetlen ruhadarabjáról sem ordít a turkáló. Mobiltelefonja, melyről küldött néhány szöveges üzenetet valakiknek, legújabb kiadású, miniatűr Sony Ericsson. Bár az nem jelent sokat, svéd termék (amióta egyesült a Sonyval, már csak félig), itt talán olcsóbb.

Göteborgi vendéglátóitól Búza Péter csodálkozva értesül majd, hogy a város három világmárka székhelye. Ericsson, Volvo, SKF. Utóbbi cég többek között csapágyban és fogaskerékben erős. Legelőször ők kezdtek autót gyártani Skandináviában. Svéd autó… Péter e két szótól elgyöngül. Gyerekkori álma, hogy egyszer magáénak tudhasson egy Volvót. Volvo, volver, revolver. Revolvert kapott hatévesen, hosszas könyörgésre, az agyondíszített fenyőfa alatt várta. Colt, pisztolytáskával, három tekercs patronnal. Boldoggá tette. Három héten belül elcserélte Kardos Pityuval egy nagy radírra, amelyen elefánt trombitált. Neked elment az eszed, édes kisfiam! – hajtogatta az anyja. Fogalmad sincs, hány radírt vehetnél a koltod árából, százat, talán ezret is! Búza Péter, ekkoriban még Bizi, szégyellte magát.

Másik gyerekkori álma egy elefánt. Élő. Igazi. Indiai. A mama társadalmi munkában közönségszervezőként is működött a FŐMAV-nál, havi kétszer ingyen jegyeket kapott a Szikra moziba, dupla vetítésre. Vasárnap délelőtt 11-kor kezdődött az első film, 1-kor a második. Perecet ebédeltek, Bizi legnagyobb örömére. Semmit nem utált jobban, mint az evést, családi körben. Általában ketten mentek a mamával, az apját nem, a nővérét ritkán izgatták a filmek. A dzsungel könyvében szereplő elefánt ejtette rabul a szívét, mert megvédte Mauglit. Ő is szerette volna, ha valaki megvédi, főleg a Köröndön, ahol iskola után sokszor az volt a mulatság, hogy a nagyobb fiúk őt verték.

Gyerekkori álmai megvalósulatlanok maradtak. Viszont a táncszövetség adott neki szolgálati mobilt, egy régebbi évjáratú Ericssont. Ha úgy tetszik, ez az egyetlen közös pontja a svéd lánnyal. Érdekes volna udvarolni ele-elefánton tova-lovagolva. Máris ott ügetett, sőt nyúlként ugrált a svéd expresszvonat mentén az elefánt, indiai fejtakaróban, rajta Búza Péter főtitkár, Gandhi hófehér leplében. A várakozással ellentétben az elefánt bírta az iramot az X2000-rel, mely pedig óránként kétszáz-kétszázötvennel fúrta magát előre a légellenállásban. Az ablak félig lehúzódik, az elefánton kapaszkodó maharadzsa a résen dobja be a nagy csokor ikervirágot a svéd lánynak, a hozzá való zölddel, celofánba csomagolva, ahogyan Európában szokás. Hogyan szokás Indiában, ki tudja, mindegy, Svédország ez itt.

A lány elaludt. Összegömbölyödve. Feje oldalra dőlt, könyve lecsúszott a derekához. Milyen törékeny. Talán ötven kiló sincs. Táncosnak ideális testsúly, könnyű fölemelni. A lábszárai elárulták, biztosan nem űzi a tánc semelyik válfaját, legalábbis rendszeresen. Hát mit űz?

Kezdjük elölről. A szülők ezúttal tágas családi házban éltek, annak oldalához tapadt a másfél szobás lakrész, egyetlen lányuk birodalma. A papa ingatlanügynök, a mama kis virágboltot működtet a telek utcai peremén. Árul linnéát, értelemszerűen. A lányt úgy hívják… Hát, Linnéa! Persze. Linnéa lett a keresztségben. Búza Péter sorra vette az általa ismert svéd családi neveket. Nobel, ugye, akiről a Nobel-díj múzeumában megtudhatta, hogy világéletében író akart lenni, gyártott is verseket és prózát kötetszám, állítólag borzalmasak. Lagerlöf, a Selma, Nobel-díjas, ha már itt tartunk, ő írta a mama kedvenc könyvét, a Nils Holgersson csodálatos utazását. Pindurka kisfiú utazgat Svédországban. Mint én most. Nils speciel vadludak hátán. A szerző eredetileg játékos földrajztankönyvnek szánta a meséjét. Túllőtt a célon. Linnéa Holgersson. Linnéa Lagerlöf. Nem.

Sebastian Lingserius svéd táncos-koreográfus, Magyarországon is járt, a MU Színház hívta meg. Produkciójának azt a címet adta: Léthe. Búza Péter a Táncéletben olvasott róla kritikát. A görög mitológia három alvilági folyójának egyike ez, írta a bíráló, aki a vizéből kortyol, elfelejti földi életét, s kezdhet egy újat. Nem rossz. Új élet, Linnéa Lingserius oldalán. Túl hosszú.

Linnéa Lingse.

Mégsem egyetemista, inkább PR-felelős egy multinál. Most véglegesítették. Vagy rúgták ki? Nem, akkor búsabb volna. Mit tudsz te arról, milyen a kedve? Hát, aki ilyen édesdeden alszik, nincs kiborulva.

Mire kerekre zárta, Linnéa Lingse szúrósat tüsszentett, majd gyorsan még egyet, amivel fölébresztette magát. Találkozott a tekintetük. Akár a régi ismerősök, kétoldalt fölívelő szájtartás, kerekedő szem. Ezt az arckifejezést közönségesen mosolynak szokás hívni, mi csak azért nem teszünk így, mert a mosoly több derűt föltételez.

Itt a legmegfelelőbb pillanat, hogy beszélgetés kezdeményeződjék, Péter most is dr. Búzaként csapna a húrokba – de mire nekilendült volna, a lány fogta a könyvét, fölütötte, s követte tovább Lady Chatterleyt az érzelmek zűrzavarába. Péter szemernyi sóhajjal az ablak felé fordult, maradt neki az élénk színekben játszó svéd táj, a gyorsított filmen. Patak. Fahíd. Kutya. Öreg Volvo. Nem az a doboztestű, amilyenre ő áhítozott gyerekkorában – a Szász fogorvosnak a rokonai küldték Münchenből –, hanem az annál is régebbi, melynek bogárszerű domborodása kísértetiesen emlékeztetett egy szocialista gyártmányra. Pobjeda. Illetve Warszawa. Az ötvenes évek végén és a hatvanasok elején gurultak ilyen taxik és állami autók Budapesten. Mígnem lecserélték őket Moszkvicsokra és Volgákra. A Volgák orrán ugrani készülő szarvas már-már megingatta Bizit, hátha mégis Volga kéne neki, Vol, Vol. Végül hűséges maradt a Volvóhoz.

A lány váratlanul fölállt, hosszúkás táskáját a hóna alá szorítva kisasszézott a folyosóra. Nyilván újra pisilni megy. Búza Péter most zavartalanul megbámulhatta a fenekét, mely jobbra-balra ingott járás közben. A hosszú vászontrikó vége föl-föllebbent, láttatni engedve a két citromgerezdet a cicanadrágban. Jó kemény lehet. Igyekezett hibát találni a lányban, de minden erőlködése ellenére is csak annyit tudott összehozni: nincs álla. Egy nőnek legyen álla, különben olyan tétova benyomást kelt, mint Linnéa Lingse.

A szekreter nyomakodott az agyába. A szekreter a sötét hallban. Lehajtott ajtajával, parányi levélfiókjaival. Legfölül vitrinszerű rész, abba rakta a könyveit. Jobbra két mély polc, ott mi volt? Eleinte a játékok. A papírmasé vár. A négyes focilabda. A két csehszlovák szájharmonika, a mama hozta ezeket Pozsonyból. A hét ólomkatona. Heten, mint a gonoszok! – így a papa, amikor átadta a hét 1848-as honvédet, meg a méretarányhoz képest túlságosan kicsiny ágyút, barna papírzacskóban. Hová tűntek a katonák? Nem tudni.

Hol tartottad a ruháidat?

Gyerekként és kamaszként a bő, hosszú ujjú ingeket szerette, nyáron föltűrve a karján. A nadrágok közül csak arra a bőrgatyára emlékszik, amit Kelet-Németországból hozott neki a mama kolléganője. Gyűlölte. Az is nyomtalanul foszlott szét az iszapos időben. És a cipők? Képtelen fölidézni. Voltak kínai tornacsukák, egy barna, utána két fehér, a víváshoz. Aztán a hegyesorrú tánccipő. De miben járt iskolába? Semmit nem dob ki az agya képtárolója.

A ruhák talán az előszoba beépített szekrényében lógtak és feküdtek, a cipők meg legalul? Ez csupán találgatás. Annyi bizonyos, hogy a zoknik és az alsógatyák helye máshol lehetett. Mégis a szekreterben? Biztosra vette, nincs a Pullman-kocsiban még egy balfék, aki ne tudná, honnét szedte ki a ruháit gyerekkorában. Linnéa Lingse is tudja. Búza Péter sárga IKEA szekrényt képzelt a lány szobájába, ahová furcsamód olajsűrűn ömlött be az IKEA rolettás ablakokon a napfény, ahogyan a déli tengerpartok nyaralóhelyein.

Az ingeknek lógniuk kellett. Bő ingek. (Boeingek, haha.) Nadrágra omolva viselte, ha esett, ha fújt. KIVING! – a mama szerint így hívták azokat, amelyeket kívül hordásra varrtak. Őneki nem voltak kivingjei. Többnyire az apja által kiselejtezetteket hordta. Szerette, hogy olyan nagyok. Az apja kényesen ügyelt a ruhaneműi épségére – saját egészsége kevésbé izgatta. Amint az anyag pindurkát feslésnek indult, többé nem vette föl. Ilyen alapon űzte szám a cseresznyefa háromajtós szekrényből a svájfolt fekete zakót is, Bizi rögtön lecsapott rá. Neki majdnem a térdéig ért, nem zavarta, kifejezetten elegánsnak érezte magát benne. Abban kezdte a gimnáziumot. Röhögtek a háta mögött a csajok, szerencsére erről csupán később értesült. Addigra már a fekete, testhez simuló szalontáncdressz lett a védjegye. Az egyik versenyére testületileg kivonult az osztály, s amikor a csajok látták, milyen gyönyörű lány a partnere, óriásit nőtt az ázsiója. A gyönyörű Lilla azonban a nála is gyönyörűbb Annát szerette. Péter e tényt titkolta. Még nem volt divat a homoszexualitás.

Jött visszafelé a svéd lány, táskáját lóbálva. Arcán az elégedettség pírja. Kecsesen siklott oda Búza Péter mellé. Pillantást váltottak. „Az élet szép… tenéked magyarázzam?” – mintha ezt mondaná a lány, ámbár kicsi a valószínűsége, hogy ismerné a magyar színdarabot, melynek a címe hamarjában őneki se jutott eszébe. Az illatfelleg frissebben gomolygott körülötte, mint eddig, Péter félig lehunyt szemmel szívta be. Azután kiadta a parancsot: hagyd ezt abba, apukám, ne hergeld magadat, a lányod lehetne, plusz svéd, plusz nem is tetszik annyira, csak elérted azt a kort, amikor minden fiatal nő fölkelti a figyelmed. Bármelyikbe képes volnál belezúgni, ha elegendő ideig bámulnád. Fordulj szépen az ablak felé.

Az üvegben megpillantotta a saját trikóját. Érettségi után a vendéglátóipari főiskolán kezdett trikósodni. Addig úgy tartotta, trikót sportpályán hordunk. Másutt csak a hintáslegény. Különösen tilos zakó alá, pláne ha tengerész-csíkos, az a horrorok horrorja, nem pedig a mondanivaló. Hosszú út vezetett odáig, amíg a világ legkönyörtelenebb divatdiktátorai fölbukkantak sötét trikóra húzott zakókban, persze, ha nekik szabad, az még nem jelenti azt, hogy mindenkinek. Az ő egyedi tervezésű cuccaikban a formabontás másképp fest. Amióta a mintás trikó is megengedett a férfiaknak, Búza Péter gyakorlatilag semmi másban nem jár, kivétel persze a hivatalos jelenlét, az ünnepség vagy a temetés.

Azért furcsa egy idős ember, rövidujjú sötét pólóban, amelyen pucér csecsszopó merül víz alá. Fölirat: Nevermind. Péternek agyába sem ötlött, hogy a Nirvana együttes valamelyik nagylemezét hirdeti boldognak, boldogtalannak. Amikor először fölvette, rossz érzés futott át rajta, vajon e csecsszopó odavész? Hamar napirendre tért fölötte. A trikót ajándékba kapta Barbarától, a felesége húgától, akinek meg az nem ötlött az agyába, hogy él olyan ember a földtekén, aki ne hallott volna a Nirvanáról és -tól. Erre a pólóra Péter csak vonakodva vett sötét zakót, ám a zakó összegyűrődött volna a kis kerekes utazóbőröndben. Mindegy, úgyis fölakasztotta a fémhorogra.

Lehet-e annak valamiféle üzenete, hogy a hímek világszerte trikóra cserélték az inget? Talán könnyebb vasalni. Á, ma már se a trikót, se az inget nem szokás vasalni, ha nedvesen eligazgatja az ember a vállfán, kilógja magát. Mi is többet mutatunk magunkból, ahogyan a nők? Péter emlékeiben fölbukkan a Time magazin címlapja a nyolcvanas évek legvégéről, rajta Madonna, a feltörekvő énekesnő, kilátszó köldökkel. A hosszú cikkből megtudhatta, hogy Madonna rendszeresen mutatkozik kurta férfi válltrikóban, látni engedi izmos hasfalát és köldökét. Talán az én hibám, hogy mindig olyan férfiakba szeretek bele, akik sokat tehettek a karrieremért? – kérdezte az egyik alcímben vagy képaláírásban az anyagias lány. Búza Péter az idő tájt még róla és tőle se hallott semmit. A szövegből kiderült, alacsony termetű, eredetileg táncosnő, ez keltette föl az érdeklődését. Ha a nők férfi válltrikóban járnak, födetlen hassal és derékkal, úgy volna logikus, hogy a férfiak pedig valamelyik női ruhadarabot sajátítsák ki. Erre máig nem került sor. Még? Melyik lesz az, ha egyszer? Pruszlik? Kötény? Cicanadrág? Latolgatta a melltartót, némelyik korosodó férfinak hasznára válnék.

Rock zene csendült föl, ritmikus csilingeléssel. Linnéa Lingse becsapta a Lady Chatterley szeretőjét, tulajdonképp ritmusra, kotorászni kezdett az abrakostarisznyára hasonlító kézitáskájában, sokára találta meg a miniatűr telefont. Hallo! – szólt a membránba, ha ugyan van egy mobilnak olyanja. Búza Péter Göteborgban majd lát egy tévéreklámot, mely képregényt imitál, az egyik föliratból kihámozza, hogy így írják: Hallå!

A lány sokáig csak figyelt, egy-egy ühümm-nek tetsző nyögéssel. Péter magában szinkronizálta a jelenetet. Az apja hívta Linnéa Lingsét: Édesem, már a vonaton ülsz? príma, kimegyek érted a pályaudvarra, valami nagyon fontosat szeretnék mondani, ne aggódj, nincs semmi baj, örülni fogsz neki! – ezen a ponton elbizonytalanodott, többfelé terelhető a cselekmény azáltal, miféle örömhírt tartogat a lánynak a kedves papa. Meglepi egy új autóval. Volvo? Legyen Saab. Meglepi egy új lakással. Új házzal. Új… férjjel? Á, nem. Új állással? Egyik változat sem tökéletes. Várjunk csak. Figyelj, kislányom, kár így lelőnöm a poént, de nem bírom magamban tartani, édesanyáddal nagy elhatározásra jutottunk, most, hogy mind a ketten nyugdíjasok lettünk, itt az ideje, hogy valóra váltsuk régi álmunkat, a világkörüli utazást, és arra gondoltunk, nagyobb élvezet volna, ha téged is magunkkal vinnénk, mit gondolsz, tudnál kérni hat hónap fizetés nélküli szabit?

Vagy nem. Inkább: Mondd csak, édes lányom, hol a fészkes fenében vagy? az egész család téged keres! miért csinálod ezt velünk újra meg újra? megint elfutottál az esküvőd elől, mint Julia Roberts abban a filmben…

Hagyjuk a filmeket. Akkor: Linnéa, kicsikém, aggódunk érted anyukáddal, olyan régen jelentkeztél, pedig ma aztán igazán kéne, ő nem tudja, hogy hívlak, de ugye nem felejtetted el a születésnapját? írtam e-mailben, mondtam is többször, ma lesz a parti, a szülinapi partija, Alfred bácsinál a kertben, legalább telefonálj, ha mégse jönnél haza, de úgy gondolom, semmiképp se teheted meg a mamáddal, éppen ma, nem mindennap lesz ötvenéves az ember, te talán még nem éled át, milyen fontos évforduló ez, mert a huszadikat is csak jövőre töltöd be, azért majd neked is rendezünk valamit, gondolkozhatsz, mit szeretnél, mindenesetre gyere, ha nincs pénzed vonatra, szóljál, küldök szívesen, ezen igazán nem múlhat! – és így tovább, ilyen szellemben, sokáig. Linnéa szeretne válaszolni, időnként nyitja a száját, ám az apja lélegzetvételnyi szünetet sem tart, zúdítja a lányára a magáét, az ötvenéves mama érdekében. Anyádnak rendületlenül.

Mikor azután Linnéa Lingse végre alkalmat kap, bejelenti a jó hírt. Lehet, hogy ő nem eléggé megbízható, de azért link se! (Rím.) Robog szülővárosa, Göteborg felé, hogy megünnepelje az édesanyját. Ajándékot is visz. Hangja a magas regiszterben csúszkál a meghatottságtól, amiért az anyja nem halt még meg, sőt él, sőt-sőt szinte kiváló egészségben, ha nem számítjuk azt a kis magas vérnyomást meg azt a kis csípőkopást, meg azokat a kis elgyöngítő hőhullámokat, amelyek végképp szóra sem érdemesek, hiszen a korszerű svéd gyógyszerek a minimálisra mérsékelik őket.

Az apa közbe-közbeszúrt egy-egy szót vagy félmondatot. A lány bólogatott. Vállat vont. Bólogatott. Intonációja fátyolosodott. Aztán… Nem… De igen. A szeme könnybe lábadt. A szava elfúlt. Hüppögött.

Búza Péter legszívesebben átölelte volna. Síró nőktől mindig elgyöngült. Kár, hogy Jolán ezt már kapcsolatuk kezdetén kibökte, s ha valamit akart, gyakran folyamodott e módszerhez. Olykor visszaélt vele.

Ekkor, magát is meglepve, Péter követte a példát, sírva fakadt. Az ehhez kapcsolódó hangokat sikerült többé-kevésbé elfojtania. Milyen kár, hogy Jolánnal nem lett gyerekük. Amikor ő betöltötte az ötvenediket, volt ugyan meglepetés-parti, volt bőgés, volt szívforrósító ajándék, de nem volt, aki hazautazzék Sopronból vagy Debrecenből vagy Stockholmból. Nagy hibát követtünk el, gondolta repedező lélekkel az X2000 sovány ülésén. Elégszer gyötrődött ezen, most újra átélte, az eddigieknél hevesebb fájdalommal. Valamennyi sejtjét rázta, áramütés módjára. Mit hagytunk ki! te jó világ! – már nem nőnek, nem is lánynak érzékelte Linnéa Lingsét, hanem gyereknek. Lehetne egy nagyjából ekkora nekünk, ha szerencsésen alakulnak a dolgok.

Á.

Ó.

Ú.

Most már Jolán is ötven.

Rázkódott a válla a zokogástól. Az ütemes mozgás átterjedt a karfán keresztül a másik ülésre. A svéd lány ekkor pillantott a magyar férfira. Arcán döbbenet. Mondott két szót a Sony Ericssonba, vélhetőleg olyasmit: egy pillanat! – s azt kérdezte: … … ….?

Dallamos svéd szavak.

Nyilván érdeklődik, jól vagyok-e. Minden rendben? Tehet-e valamit értem?

Mélyet sóhajtva azt felelte, angolul: Köszönöm, ne izgassa magát, OK vagyok én.

A lány zavartan biccentett. Az eddiginél hadarósabban és suttogósabban folytatta a telefonbeszélgetést. Búza Péternek lett volna tippje, de már megunta ezt a játékot. Beszélj csak, te kis svéd, amit akarsz, nekem mindegy. Svédke, lyukas cicanadrágban.

Zsebkendőjébe trombitált, útitársnője erre újfent odakapta a fejét. Ne csodálkozz, drágaságom, ilyen az orrsövényferdülés.

Időközben mintha csillapult volna a lány náthája a magyar orvos gondos kezelése nélkül is, egy ideje szünetelt a tüsszögés. Lehet, hogy csak addig, amíg telefonál, ha az ember másra figyel, jobban lesz. De épp most fejezte be, a Sony Ericssont úgy hajította a táskájába, mintha kidobná a szemétbe. Amink van, azt nem becsüljük.

Búza Péter ellazította izomzatát. Igyekezett megnyugodni, jógalégzéssel járatta a levegőt tüdeje alsó, középső és legfelső részében. Jól kisírtam magamat. Agyában megjelent a műmárvány emléktábla, a vonatablak mellé erősítve: „Ez az a hely, ahol egy Búza Péter nevű magyar ember jól kisírta magát. Dátum. Állította a Svéd Királyi Vasúttársaság, örök mementóul.” Tetszett neki ez az örök mementó, már mosolygott. A svéd lány ezt is észrevette. Bizonyára azt hiszi, nem vagyok normális.

A kerekek tragikus dallam dobszólóját verték a sínen. Wagner. Vagy Verdi. Eszébe jutott Annuska. A mama ragaszkodott a zongoraórákhoz. Annuska, a tanárnő pedig ahhoz, hogy a hangszert kéthavonta fölhangolják. Nekünk csak egy nó ném pianínónk van, mentegetőzött a mama. Akkor inkább havonta! – így Annuska. Távoli rokonságban állt Fischer Annie-val, ő is pódiumművésznek indult. De történtek sajnálatos események, és fölívelő karrierem derékba tört! – teátrális mozdulattal emelte a magasba a jobb kezét a vörösre lakkozott körmökkel. Péterék sosem tudták meg, miféle események törték derékba a testes asszony fölívelő karrierjét.

Egy ízben Annuska úgy belefelejtkezett a Kis kezek, nagy mesterekbe, hogy a mama túrós csuszája kezdett kihűlni a konyhaasztalon. Annuska, vacsorázzék velünk, javasolta kínjában. Senki nem számított rá, hogy a szoknyából és a mohair pulóverből lábban és derékban kipuffadó tanárnő azonnal igent mond. Arra még kevésbé, hogy ennyit eszik. A papa megkínálta sörrel, egyhajtóra ürítette a Kőbányai világosokat. A mama előhozta a spájzból a különleges alkalmakra tartogatott bonbonmeggylikőrt, utolsó cseppig elfogyott.

Annuska boldogan anekdotázott a Zeneakadémia és az Operaház híres művészeiről, akik a jelek szerint kivétel nélkül a baráti köréhez tartoztak. A papa lopva ásítozott, a mama azonban itta a művésznő szavait, sznobizmusát hájjal kenegették. Semmi jele, hogy a tanárnő valaha is haza akarna térni szeretteihez. Higgye el, naccsos asszonyom, nincs más, csak Verdi és Wagner! Készséggel elhiszem, Szalatnainé, hiszen ön a zene fölkent papnője.

Szalatnainé… Búza Péter ezt ekkor hallotta először és utoljára. A tanárnő egy Wagner-mű buktatóiról szóló fejtegetés kellős közepén fölpattant: A hangszerhez! Minthogy a család nem volt elég fürge, két kézzel taszigálta őket a nappaliba, a pianínóhoz. Odazöttyent a forgatható székre, a feneke körben legunnyadt róla. Futamokat játszott, s kommentálta a zenét, miközben hajlongott jobbra, balra, hátra, előre. Beleveszett az akkordokba, szája az utolsó kiejtett magánhangzó kerekítésébe merevült. Lába a pedálon csapkodta a ritmust, a pianínó recsegett-ropogott, nem volt efféle tomboló temperamentumhoz szokva, az akkordmenet és a hangerő fokozatosan fölért a csúcsra, és akkor, akkor: beeeng! – hamis csattanás szakította félbe a produkciót. Elszakadt egy húr. Annuska két keze úgy állt meg a billentyűkön, mint amikor a motoros lábbal fékez a betonon. Kontya félrecsúszott, szeme a dühös tenger színében játszott: MONDTAM, HOGY HAVONTA HANGOLTATNI KELL!!!

A házi koncert félbeszakadt, csakúgy, mint a zongoraórák. Mire a mama kerített egy hangolót, kitört a nyár, és Annuska lemaradt Péterék idejének tovagördülő vonatáról. Több szó nem esett róla. Lehet, hogy megsértődött. Vagy a mama belátta, a fia zenei nevelésére kár költeni a pénzt? Aligha. A mama soha nem látta be, ha tévedett.

Verdi és Wagner, dünnyögte Búza Péter.

Verdi, Wagner, o, ja! – ismételte a svéd lány, szinte énekelve. Péter rámeredt. Mire észbe kaptak, már cinkosokká lettek a két nagy zeneszerző révén. A magyar férfi belefeledkezett szomszédja színjátszó szembogarába, úgy érezte, hajója ezekben a másodpercekben siklik a dokkba. A kikötőbe. A révbe. Íme a közös nyelv, Verdi és Wagner. Hamarosan énekelni fognak. Hiába, nagy dolog az emberismeret. Immár biztosra vette, hogy minden, amit útitársáról gondolt, fedi a valóságot, a csekély különbségek elhanyagolhatóak.

Amint leült melléd, meg kellett volna szólítanod. Lemaradtál egy izgalmas beszélgetésről. S ki tudja, még miről.

Amikor rászánta magát, hogy kezdeményezzen, a megafon közölte: Végállomás, Göteborg. Előbb svédül, majd három világnyelven. Kilenc perc késés. A további hasznos információkra Búza Péter már nem figyelt.

A lány nyújtotta a kezét, ő megfogta, ám úgy csusszantak ki a markából a fehér, sima ujjak, mint a szappan. Linnéa összenyalábolta a cuccát, suhant a peron felé. Búza Péter tudta, találkoznak ők még. Itt a pályaudvaron. Vagy a városban. Vagy Budapesten. Svéd és dacszövetség.

Nem tévedett. Csomagját maga előtt tartva ugrott a lépcsőről a betonozott járdára, mely a két sínpár között vezetett az előcsarnokba. A lány ott állt a kioszknál, papírzsebkendőt, szendvicset, dobozos almalét s más apróbb cikkeket vásárolt. Hitelkártyával fizetett. Búza Péternek nem sikerült elolvasnia a műanyag lapon a nevét. Sebaj, ráérünk. Linnéa Lingse vékony lába most még kecsesebbnek látszott a sötét cicanadrágban. Bizonyára észrevette, hogy a magyar férfi követi.

Hátrafordul-e? Ad-e női jeleket? Megszólal-e? Visszatérünk-e Verdire és Wagnerra? A háttérben már fenségesen, akár egy vízesés, zengett a Tannhäuser nyitánya.

Búza Péter egy hosszú pillanatra lehunyta szemét, a beavatottak áhítatával. Ez volt talán a legnagyobb balfogása történetünk kezdete óta. Mire kinyitotta, a lányt már sehol sem látta. Hiába forgatta a fejét. Ő még nem tudja, de mi igen, hogy örökre eltűnt az életéből. Mi tüntettük el? Az Isten? A sors? Akár így, akár úgy, hamarosan arra se venne mérget, hogy tényleg együtt utaztak, s nem csupán álmodta.

Rohant a taxiállomás felé, föltette, hogy a lányt arra találja meg.

Gondolatban szorosan átölelte.

Reménykedett. Izzadt.

Már nem esik, gondolta, süt a nap.

Végre itt is beköszönt a tavasz.