A VILÁGJÁRÓ ANGOL

KALANDOS REGÉNY

IRTA
MUMMERY RÓBERT

(GÁRDONYI GÉZA)

ISBN 978-615-6683-99-1

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I. Bemutatkozás.

II. Pombó.

III. Előkészületek az utazásra.

IV. Párbaj a tengeren.

V. A berúgott teve.

VI. Küzdelem egy krokodilussal.

VII. A piramisok fölfedezése.

VIII. A tánczoló mumia.

IX. A fehér asszony.

X. Akaratlan gyorsutazás.

XI. A fekete Vénusz.

XII. Éva.

XIII. Esküvő pap nélkül.

XIV. Utazás a levegőben.

XV. Majom-öngyilkosság és ürge-románcz.

XVI. Az udvarias elefánt.

XVII. Puma ő felsége.

XVIII. A fehér hegyek országa.

XIX. Afrikai különösségek.

XX. Sárközit akasztják.

XXI. A csimpánz legendája.

XXII. Mummery Csicsa.

XXIII. Spanyolok Afrikában.

XXIV. Utazás egy fa derekában.

XXV. Matchyngs Archibald.

XXVI. Siremlékem és feltámadásom.

XXVII. A földalatti angol.

XXVIII. Sir Archibaldnak leánya van.

XXIX. A fehér leány.

XXX. Miss Mary története.

XXXI. Hol az apád Pombó?

XXXII. Az esőmajszter.

XXXIII. Az emberevők között.

XXXIV. Sir Archibald az emberevők között.

I. Bemutatkozás.

A nevem: Mummery Róbert.

Az apám ó-angol családból származott és lutheránus volt; az anyám ó-német családból, és kálvinista volt. Én az ő házasságukból származom és amerikai pápista vagyok.

Boldogult jó anyám New Yorkban volt szíves engem világra hozni. Azóta élek, és ez idő szerint huszonhét évesnek mondom magamat, habár harmincz vagyok.

Az apám különben hétköznap szalámit gyártott, vasárnap pedig a pénzét olvasta.

Huszonnégy éves voltam, mikor meghaltak. Ők voltak azok, a kiket egy festő a tengerparton ábrázol, a mint egymás derekát kötéllel átkötve a vízbe ugranak.

Csakhogy nem ugrottak a vízbe. Az apám csupán a regényes hajlamait követve, festtette így le magát. Ágyban haltak meg mind a ketten, orvosi segítséggel.

A gyárat eladtam és egyideig azzal foglalkoztam, hogy a legszebb koczkás nadrágokat hordtam Amerikában.

Ez jó mulatság volt. Én is híres lettem általa, a szabóm is, kinek becsületes neve: Smitt John Jakab. Ajánlom mindenkinek.

II. Pombó.

Az első nagy fölfedező útam egy útczai csatornában kezdődött.

Akkor Nápolyban jártam. Nápolyban olyan jó borok vannak - tanum a Vezuv - hogy lehetetlen az útczán egyenesen járni.

Éjfél volt. Sötét volt. Egy útczai csatornának nyitva felejtették a tetejét. Természetes, hogy éppen nekem kellett belehullanom.

Mikor feneket értem, ordítás történt.

Nem én ordítottam.

- Kihez legyen szerencsém? - kérdeztem a láthatatlan ordítótól.

- Pombó, - felelt az nyögéssel.

- Ki légyen ön, Pombó úr? Mert a hangja után ítélve férfinak vélem uraságodat.

- Egy szegény ördög.

- A pokolból?

- Nem. Az útczáról.

- Mit keres ön itt?

- Azt, a mit az úr.

- Én kijárást keresek.

- Én is.

- És nincs?

Pillanatig hallgattunk. A sűrű sötétben nem láthattuk egymást.

- Megütöttem önt? - kérdeztem részvéttel.

- Nem.

- Hát akkor miért bőgött?

- Kirúgta az úr a fogamat.

- Sajnálom, igazán sajnálom. Bocsánatot kérek.

- Nem baj; úgy is ki akartam húzatni.

Az idegen szavai sajátságos tompasággal hangzottak a mélységben.

- Unatkozik ön? - kérdeztem tőle.

- Már két órája, hogy egyedül vagyok.

- E szerint örül, hogy társa akadt.

- Nem éppen. Eddig tudtam aludni.

- Ne búsuljon. Kárpótlásul mulattatom önt.

- Mivel?

- Akar kártyázni?

- Nem.

- Miért?

- Nem tudok.

- Hát sakkozni?

- Ahhoz sem értek.

- Dominózni?

- Azt sem tudok.

- Hát mit tud, ha még ehhez sem ért?

- Lovagolni tudok szamáron.

Ez a bolond felelet kihozott a sodromból.

- Csak nem kivánja tán, - szóltam indignálódva, - hogy a hátamra ültessem!

Nem felelt. Valami idegen dalt kezdett énekelni, de olyan erős hangon, hogy csaknem megsiketültem.

- Megőrült ön! - kiáltottam a fülébe.

Boszusan felelt vissza:

- Mit akar velem? Nincs talán jogom itt énekelni?

- De bocsánatot kérek, ön nem énekel, ön ordít.

- Mindenki úgy énekel, a mint tud. Ha ön szebben tud énekelni, szívesen hallgatom.

Beláttam, hogy igaza van.

- Hallgasson tehát, szóltam az ismeretlenhez és a Yankee Doodle dallamát kezdtem énekelni.

- Elég! - kiáltott harsányan, mikor az ének közepére értem. - Önnek olyan hangja van, mint egy spanyol pulykának.

- Hogy mer az úr engem spanyol pulykának nevezni?

- Miért ne merném. Ön most az előadó; én vagyok a közönség. A közönség pedig megmondhatja az ítéletét.

- Az ön kritikája sértő!

- De igaz.

- Nekem még senki sem mondta, hogy olyan hangom van, mint egy spanyol pulykának.

- Mert talán még nem énekelt csatornalyukban.

- Ebben igaza van, - feleltem tűnődve.

És elhallgattam.

Ő egyet köszörült a torkán és ismét énekelni kezdett.

Felcsigáztam a fantáziámat, hogy valami élvezhetőt találjak a hangjában, de hiába. A hangja recsegett, mint a horpadt trombita és félhanggal hol följebb, hol lejjebb énekelt.

- Uram, - szóltam hozzá elhatározással, - én nem tűröm az ön énekét!

- Hallja maga! - felelt erre hevesen, - ne háborgasson a jó kedvemben, különben úgy hozzá vágom az öklömet a fejéhez, hogy arról koldul.

Én hideg nyugalommal feleltem:

- Nevem Mummery Róbert. Szállásom az Európa-hotelben van. Rendelkezésére állok.

Ő a helyett, hogy megnevezte volna magát, ennyit kérdezett:

- Vendég vagy csizmatisztító?

- Vendég vagyok.

- Akkor bocsánatot kérek, - szólt alázatos hangon - mert én meg csizmatisztító vagyok a Bikában. A nevem különben Pombó.

- Derék Pombó, - szóltam leereszkedőleg, - Én megfizetem önnek a hallgatást.

- Alázatosan köszönöm, nagyságos úr. Hiszen ha előbb tudtam volna... De hát tetszik tudni, egyebem sincs, mit a hangom.

- Nagyon szegény ember.

- A kollégáim pedig azt mondják, hogy már régen az operában kellene énekelnem. Rá akar talán gyújtani nagyságod egy szivarra.

- Az csakugyan jó lesz. De miért kérdi ezt?

- Mert nekem nincs szivarom, hogy megkínálhassam nagyságodat.

Értettem mire czéloz. Elővettem a zsebemből két szivart. Az egyiket neki adtam, a másikat a saját számba dugtam.

A csizmatisztító kabátján egy gyufaszál cseszszent végig. A gyújtó lángot vetett.

Koromfekete, villogó szemű, gyapjas fejű szerecsennel állottam szemben. Odatartotta a lángot a szivaromhoz és maga is rágyújtott.

A következő pillanatban újra a mélység éjjelében állottunk. Egymásból nem láttunk semmit. Csak a szivarjaink égő vége piroslott ki a sötétségből.

- Ön afrikai? - kérdeztem tőle.

- Az vagyok uram.

- Hogy került ide?

- Hoztak, uram.

- Erőszakkal?

- Kötélen, uram.

- Hát még most is fogdossák önöket?

- Fájdalom, bizony fogdosnak. Csakhogy Amerikába szállítják a rabszolgákat olyan ültetvényekre, a mely messze esik a törvénytől.

- Ön is ott volt?

- Ott uram, de megszöktem. Haza akartam menni. A hajó ide hozott. Otthon jó, uram. Az szép föld! Álomban sokszor otthon vagyok. Látom az anyámat, a ki kukoriczát tör a kunyhó árnyékában. Meg az apámat is látom, a mint a fehér ökröt hajtja. De szép fehér ökör az uram! Olyan szemei vannak, mint a legszebb szűznek, a kit én nem ismerek.

- No az bájos ökör lehet.

- Egy vén banánfa alatt van a mi kunyhónk. Az erdőből jön a jószagú szél és rákapaszkodik a fára. Hintázza a házakat. Meg aztán a madarak... Tyű! micsoda madarak vannak ott!

- Ugy látom, szereted a hazádat?

- Ne fakaszszon sírva uram, mert elalszik a szivarom.

Ezt mondva, nagyot sóhajtott.

Azután így folytatta:

- Ott jó. Ott nem kell csizmában járni. Nincsenek emeletes kőházak, sem útczai csatornák, a miknek a rostélyát nyitva feledik.

- Czélszerű ország lehet.

- Hej, ha madár volnék. Csakhogy nem vagyok madár, uram.

Ekkor támadt az a gondolatom, hogy egy embert boldoggá teszek.

- Pombó, - szóltam komolyan, - Én elviszlek a hazádba.

- Tréfál uram.

- Nem. Mihelyt kiszabadulunk, az első hajóval útra kelünk.

- Üssön meg uram, hadd tudjam, hogy nem álmodom.

- Melyik részen van a hazád?

- A jó isten tudja. Valahol Afrika közepén.

- A közepén?

- Azt hiszem.

- Járt már arra fehér ember?

- Soha. Hiszen én is úgy kerültem idegen kézbe, hogy elszöktem hazulról és messze elkóboroltam.

Ekkor az a gondolatom támadt, hogy fölfedező leszek.

Ez nagy gondolat volt. Életemnek minden gondolatai között a legnagyobb. Lelki szemeim előtt jövendőm délibábja jelent meg. Láttam az óriás nagy titkot, a fölfedezetlen világrészt, s annak közepén a tündöklő érczszobrot, melylyel a jövendő század kétségkívül megtisztel.

III. Előkészületek az utazásra.

A hajnali világosságnál szabadított ki bennünket egy tűzoltó.

Akkorra már Pombóval szóbelileg meg is kötöttük a szerződést és pecsét helyett kezet szorítottunk.

Persze a szó szárnyas, még a csatornalyukban is, és így a mint fölértünk, írásba foglaltattuk a szavakat. Én aláírtam, Pombó pedig, nem tudván írni, a tintába mártott öt ujját nyomta reá:

A maig is meglevő okmány így szól:

Szerződés

mely egyrészről Mummery Róbert ur tőkepénzes és Afrika-utazó, newyorki lakos,
másrészről, Pombó csizmatisztító, afrikai lakos között köttetett:

Megegyezésünk:

1. Mummery Róbert ur viseli az utazás költségeit. Ő ád Pombónak gyomorbavalót és szivarvéget, mig csak Kilindába, Pombó szülőföldjére nem érnek.

2. Pombó köteles Mummery Róbert urnak a csizmáját minden reggel bogárfeketére suviczkolni, és az Afrika közepére való vezetést megcselekedni.

3. Pombónak az utazás alatt csak akkor szabad énekelnie, ha Mummery Róberttől legalább is 40 méternyire létezik.

4. Veszély idején egymást kötelesek védeni.

5. Ha szárnyas vadat lőnek, Pombó kapja a zuzzáját.

6. Négylábu vadnak a farka Pombó derékdísze marad.

7. Ezen kedvezményekért Pombó köteles a puskák tisztántartásáról gondoskodni, és a sütés-főzést elvégezni.

8. Az út torony-iránt megy, minthogy azonban Kilinda tornya előre már csak azért sem látható, mert nincsen, a torony-iránt Pombó emlékezetére bizatik. Kilindában háromheti pihenés. Innen a Jóremény fokáig Pombó a bátyjával vagy valamelyik rokonával elkiséri Mummery Róbert urat, miért is jutalmul megkapja az utazásnál használt két ökröt, szekeret, puskákat és más egyéb eszközöket, a mik közé egy czilinderkalap, s egy kivasalt alsónadrág beleértetik.

9. Ezen szerződés két példányban megíratott és a szerződött felek között megosztatott.

Kelt Nápolyban, 1890. jun. 19-én.

Tanuk:

Giovanni Maccaroni,                                                                    Mummery Róbert,
hotelier.                                                                                afrikautazó, tőkepénzes.

Marco Polenta,                                                                                   Pombó ×
cicerone.                                                                                 segéd-afrikautazó,
csizmatisztító.

Egyet aludtunk erre a szerződésre, azután összeállítottuk az utazásunkra szükséges tárgyak jegyzékét. Ennek már csak a fele van meg, de ebből is látható, mennyi szakértelemmel és figyelemmel készültünk az utazásra. Ime itt van:

4 darab vadász-puska.
120 üveg pezsgő.
20 " Zacherlin.
1 darab hosszú kötél.
2 " napernyő.
2 darab úszónadrág.
4 hordó bor.
1 " rum.
1 " kulimász.
8 pár piros csizma (majomfogásra).
1 csónak.
1 darab dugóhúzó és csizmahúzó
1 láda tükör és csecsebecse.
30 skatulya subiczk.
2 darab úszóhólyag.

Pombó ugrálva, tánczolva hordta a hajóra a portékáinkat s alig bírta ki, hogy valami szerecsenriadót ne énekeljen.

IV. Párbaj a tengeren.

Hajnali 3 órakor felvonták a "Neptun" vitorláját s mi megindultunk Afrika felé.

A hálókabinba mentem, de sokáig nem birtam elaludni. A dicsőség gondolata elefántnyi teherként dülöngélt a szívemen.

Lefőzöm Stanleyt, Holubot és az összes afrikai utazókat, - gondoltam, mert ezek csak keringenek Afrika közepe körül, míg én egyenesen neki vágok. Nagyobb lesz a nevem, mint a Columbus kollégáé, s ha lefoglalom ezt a világrészt az amerikai köztársaság nevében, annyi dicsőséget nem hordozott még Smitt John-féle koczkás nadrág, mint a mennyit hordoz akkoron. Vajjon sejti-e ez a jámbor hajó a személyzetével együtt, hogy az évszázadoknak legnevezetesebb emberét szállítja?

Ezekkel a gondolatokkal aludtam el.

Mit álmodtam és meddig szenderegtem, nem tudom.

Vad ordítozásokra ébredtem föl.

Azt hittem, gyilkosságban dolgozik valaki, miért is puskát ragadva rohantam föl a fedélzetre.

Pombót püfölték.

- Megálljatok! - kiáltottam, - különben ólmot lövök belétek, czudarok!

A matrózok eleresztették Pombót.

A hajóskapitány tiltakozott.

- A hajón én vagyok az úr, - úgymond, - ez a szerecsen megitta a kormányos butykosából a pálinkát és eltűrhetetlen éneklést kezdett.

- Az mindegy, - feleltem impozáns hangon, - a kárt megtérítem, az énekeért pedig ne bántsák, mert szép hangja van.

- Az hát, - felelt a kapitány, - matrózaim a tengerbe akartak ugrálni miatta.

- Arról én nem tehetek. Mindenkinek jogában áll énekelni és a tengerbe ugrani.

- Figyelmeztetem önt, hogy ne lármázzon.

- Ön pedig ne henczegjen!

- Ön goromba!

- Ön pedig tengeri sertés!

- Ez sértés!

- Rendelkezésére állok.

A hajón levő utasok békíteni akartak, azonban én nem vagyok serfőző, sem kefekötő, hogy elhallgatással végezzem az afférjeimet.

- Még ma, - szóltam a társasághoz, - bankettot adok a czápáknak.

Egy olasz százados volt a segédem, meg Pombó. A párbajt vérig menő pisztolyozásban állapították meg.

Fölvettem a frakkomat és a födélzetre mentem.

A hajó állt. A tenger mozgott.

A nyugovó nap vörös fénynyel föstötte meg a hullámokat.

A hajónak két sarkára állottunk.

Pombó egy tekercs mögé bujva reszketett.

- Tűz! - vezényelt a százados.

Mind a ketten lőttünk.

A lábamban olyan fájdalmat éreztem, mintha egy fiók-Istennyila csapott volna bele.

- Végem van! - kiáltottam és féllábon ugrálva siettem a hajó közepe felé.

Pombó előbujt a kötelek közül és ugy elkapta a levegőben a féllábamat, hogy a személyi súlypontom a padlóra esett.

Megnézte, hol a hiba. A golyó a nagylábujjamba ment. Pombó dühösen fenyegette a kapitányt.

- Viseld magad okosan Pombó, - szóltam hozzá, - sokkal jobb, mintha az orromat lőtte volna keresztül.

Eközben a hajó orvosa is odalépett. Konstatálta, hogy a seb nem halálos: öt nap alatt begyógyul.

- Bocsánat uram, - szólt a kapitány.

A kezemet nyujtottam.

- Örvendek, - szólt, - hogy a golyóm nagyobb bajt nem okozott.

- Ennek én is örülök, - feleltem, vannak esetek, amikor az ember nem óhajt meghalni.

Intettem Pombónak, hogy bontsa ki a pezsgős kosarat s a bepólyázott féllábamat egy széken nyugtatva, koczczintottam a kapitánynyal.

A pezsgő a kiállott izgalmak után kitünően izlett.

A százados kijelentette, hogy olyan bátran még nem látott embert a pisztoly előtt, mint a hogy én állottam.

A kapitány élete legszebb gondolatának tartotta azt, hogy a pisztolylövéssel köztünk örök barátság kezdődjék.

Brudert ittunk.

A kapitány a saját pezsgőiből 20 üveggel szállíttatott a födélzetre.

Pombónak negyedóra mulva ki kellett adnom a szerződés pontjai közül kifelejtett első nyaklevest, mert berugott, és oly erővel és annyi hamis hanggal fujt egy négerszólót, hogy mindenki befogta a füleit.

V. A berúgott teve.

Alexandriában mindjárt a vonatra ültünk és Kairóba indultunk. Afrikából csupán csak e darab föld maradt előttem ismeretlen, mert a hajóról magunkkal vittük a mámort a vonatra, s a mint helyet foglaltunk a kupéban, azonnal kilógattuk a lábunkat az ablakon, és elaludtunk.

Kairóban vettünk két ökröt, egy szekeret, egy középéletkorú kétpupú tevét és egy csapot.

A tevét azért vettük, hogy esetleg ketten is ülhessünk rajta, és utazásközben sakkozhassunk; a csapot pedig azért, hogy vízszükség esetén a sivatagon jóizü champagnert csapolhassunk a tevéből.