Fordította Barkóczi András

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Lukacs: The Hitler of History

Alfred. A. Knopf, New York, 1997.

Copyright © 1997 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Barkóczi András, 1998, 2024

Borítóillusztráció: © Historical Picture Archive/CORBIS/Corbis via Getty Images

Minden jog fenntartva

TARTALOM

Előszó és köszönetnyilvánítás

1. TÖRTÉNETTUDOMÁNYI PROBLÉMÁK
A történelmi tudás célja – a Hitler iránt megnyilvánuló rendkívüli érdeklődés – Ennek kialakulása és folytatódása – Hogyan tárgyalják történészek Hitlert – Ennek változásai – A történetírás és az életrajzírás kapcsolata – Főbb problémák – A dokumentálás problémái – Tudásunk korlátai

2. A KIKRISTÁLYOSODÁS
BÉCS ÉS/VAGY MÜNCHEN?
Hitler saját beszámolója – Ennek elfogadása a történészek részéről – Ellene szóló bizonyítékok – München jelentősége – Bizonyos fizikai és szellemi tulajdonságok – Hitler életének fordulópontjai

3. REAKCIÓS ÉS/VAGY FORRADALMÁR?
Gond a meghatározásokkal – Hitler forradalmi retorikája – A konzervatívokra gyakorolt vonzóereje – Forradalmi eredményei – A kettősség kérdése – Egy újfajta forradalmár

4. ÁLLAM – NÉP – FAJ – NEMZET
A „totalitarizmus” elégtelen kategóriája – Hitler és az állam – Hitler rasszizmusa – Hazafiak és nacionalisták – Hitler mint az utóbbi szélsőséges példája

5. AZ ÁLLAMFÉRFI ÉS A HADVEZÉR
Általában kevés figyelmet fordítottak Hitlerre mint államférfira – Államférfiúi és stratégai képességei – Kérdések Münchenről és az orosz rejtélyről – Háborús céljai – Döntése Oroszország megtámadásáról – Az Egyesült Államokkal kapcsolatos megfontolásai – A „frigyesi” fordulópont – Célja, hogy szakadást idézzen elő a szövetségesek között – Szembenézés a végső vereséggel: makacsság, kitartás vagy mindkettő?

6. A ZSIDÓK: TRAGÉDIA ÉS REJTÉLY
Hitler és a zsidók: egy történetírás evolúciója – Rögeszméjének indítékai – Utasításainak szándékai – Ismereteinek szintje

7. A NÉMETEK: FEJEZET VAGY EPIZÓD?
Hitler a német nép történelmében – A „közvélemény” kérdése – Hitler és a Harmadik Német Birodalom története – Konzervatívok – A munkásosztály – Ellenállás

8. VÉDELMEZŐI ÉS TISZTELŐI
Hitler rehabilitálói – Rangsoruk – Érvelésük

9. A TÖRTÉNELMI KÉRDÉS
Pieter Geyl kérdése 1944-ben – Az összehasonlítás Napóleonnal – A nagyság szóhasználati kérdése – Hitler katasztrofális következményei – Maradandó hatások – Hitler helye a huszadik század történelmében és az újkor végén

Bibliográfiai megjegyzések
és az idézett források rövidítései

Névmutató

Jegyzetek

Ezt a könyvet

Jim McBride-nak ajánlom

ELŐSZÓ
ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Adolf Hitler a huszadik századi történelem legkülönösebb alakja, több okból is; a második világháború például elképzelhetetlen lett volna és mindmáig érthetetlen lenne nélküle. A könyvemből kirajzolódó portré Hitler jellemét és pályáját illetően olyan mozzanatokat – pontosabban szólva kérdéseket – tartalmaz, amelyek az általánosan elfogadottaktól gyakran különböznek. Ez nem egyszerűen abból adódik, hogy több mint fél évszázaddal az elmúlása után Hitler már más perspektívában áll előttünk; nagy része van benne fél évszázad kutatómunkájának, amelynek legértékesebb eredményei közül sok német történészek nevéhez fűződik. Ez a könyv a Hitler-történet története; a Hitlerre vonatkozó ismereteink alakulásának története, ahogy számos életrajzírójának rendkívül sokféle művében tükröződik. Ezekben, mint látni fogjuk, jelentősen eltérő értelmezések vannak. Itt a következetesen felmerülő – s részben még megválaszolatlan – főbb kérdésekkel foglalkozom.

A „Hitler-kérdés” viszonylag új értelmezése látható például abból az előszóból, amelyet Joachim Fest írt elsőrangú Hitler-életrajzának (1973) nemrégiben megjelent új kiadásához. Könyvem 1. fejezetében leszögezem, hogy a jelentősebb Hitler-életrajzok közül szerintem Festé a legjobb. De új előszava (amelyet a Frankfurter Allgemeine 1995. október 7-i száma is közölt) néhány vitatható megállapítást tartalmaz. Nem mintha ez az előszó rehabilitálni próbálná Hitlert. Különben is természetes, hogy egy szerző újragondolja és átértékelje azt, amit csaknem huszonöt évvel korábban vetett papírra. De 1995-ös előszavában Fest azt írja, hogy Hitler képe egyre „tisztázatlanabb”, hogy „még mindig kortársunk”; hogy „kortárs volta mind sötétebb árnyékot vet”; hogy Hitler felemelkedése nagyrészt a kommunizmus veszélye elleni reakcióval magyarázható (ezzel a vitatható tétellel, amelyet Fest már 1986-ban is hangoztatott, könyvem több pontján részletesebben foglalkozom); hogy bizonyos Hitlerrel kapcsolatos kérdések és témakörök továbbra is „tabunak” számítanak; hogy Hitler „egyáltalán nem vált történelmivé”. Fest szerint Hitlert helytelenül „démonizálták”; nem történt meg a „historizálása”. Hitler démonizálása csakugyan rengeteg kérdést hagy megválaszolatlanul, mivel az egész Hitler-kérdést a szőnyeg alá söpri. De ami Hitler „historizálását” illeti, ez előrehaladott, és folyamatban is van. Éppen ez késztetett könyvem megírására; erre való utalás a címe: A történelmi Hitler.

Nem életrajz, hanem Hitler történetének és a róla írott életrajzoknak a története. Ez persze végtelen történet, mert történelmi tudatunk állandóan változik. Valószínű, hogy a következő ötven évben további életrajzok jelennek meg Hitlerről; hogy ezek némelyike új, sőt termékeny szempontokat vet majd fel, nem is okvetlenül azért, mert valahogy vagy valahol új dokumentumok kerülnek elő. Mindez elkerülhetetlen, de nem jelenti azt, hogy a korábban született munkák szükségképpen kevésbé „történelmiek”, mint az újabbak. Egyszerűen azt jelenti, hogy az ún. „tudományos” illúzióval ellentétben a történelmi kutatásnak és a történetírásnak nincs rögzíthető végeredménye. És a történettudomány gyakran nem is annyira egy korszak eseményeinek pontos számbavételére, mint inkább egyes problémák történeti leírására és megértésére törekszik; inkább leírásra, mint meghatározásra; inkább megértésre, mint teljességre – mert a múltról ugyan sohasem lehet tökéletesen kimerítő tudásunk, de kielégítő és alapos megértésére mégis képesek vagyunk.

Ilyenek a történettudomány számára adott feltételek; és ez az általános megállapítás különösen jól illik Hitler kérdésére. Eleve elhibázott és meddő próbálkozás lett volna áttekinteni a teljes Hitler-irodalmat, a vele foglalkozó egyéb történelmi tanulmányokról most nem is szólva, hiszen irdatlan tömegű írásról van szó. Könyvemben a Hitlerről megjelent fontos és jelentős életrajzokkal és életrajzi tanulmányokkal foglalkozom; kitérek sok más könyvre, tanulmányra és cikkre is, melyek jelentős részleteket tartalmaznak vagy más módon világítanak meg egyes problémákat. Néhány új levéltári forrásból is merítettem; de szükségesnek tartom megjegyezni, hogy amit írok, az ugyanakkor sok évtizedes olvasás és töprengés eredménye is. Itt talán kitűnik, hogy idetartoznak a történelmi megismerés egyes alapelvei, melyeket korábbi könyveimben: a Historical Consciousnessben (A történelmi tudat, 1968, 1984, 1994), a The Last European War, 1939–1941-ben (Az európai világháború 1939–1941, 1976; magyarul: 1995) és a The Duelben (A párviadal, 1991; magyarul: 1993) fejtettem ki. Mi a különbség például indítékok és célok között, rasszizmus és nacionalizmus között, nacionalizmus és hazafiság között, közvélemény és közhangulat között, nemzetiszocializmus és fasizmus között (ideértve – olyan, egymástól nagyon különböző írók véleményével ellentétben, mint mondjuk Ernst Nolte és Hannah Arendt vagy újabban Joachim Fest – a „totalitarizmus” gyűjtőnév alatt vont indokolatlan párhuzamot a nemzetiszocializmus és a kommunizmus, vagy Sztálin és Hitler között)?

Örömmel fejezem ki hálámat mindazoknak, akik munkámban segítettek. Németországi kutatásomat az Earhart Alapítvány támogatta. Ott elsősorban a müncheni Institut für Zeitgeschichtének (Kortörténeti Intézet) és az intézet kiváló és kedves levéltárosának, Hermann Weiss úrnak tartozom köszönettel (valamint alkalmi segítőmnek, Katja Klee asszonynak). Köszönet illeti Philip Bell angol történészt, kiváló embert és jó barátot; Robert Ferrellt, az amerikai diplomáciatörténet nagymesterét, aki biztatott, hogy ezt a könyvet írjam; az újkori Németországgal foglalkozó amerikai történészt, Donald Detwilert, aki (Mrs. Ilse Detwilerrel együtt) elolvasta a kéziratot, s rendkívül pontos és részletekbe menő észrevételeket tett, melyek döntő többségét azonnal elfogadtam. Feleségem is tüzetesen átnézte a kéziratot – és ő jegyezte meg, amikor először említettem neki a könyv tervét: „Aknamezőre lépsz.” (Igen, tudom; rengeteg a késleltetett, majd csak ezután robbanó akna.) Én inkább úgy gondolok rá, hogy irtást vágtam, talán kis ligetet ültettem a vadonban, s közben tudtam, hogy ott van mellettem egy szép és okos asszony, aki verejtékes munkám után esténként remek vacsorát tálalt elém.

1994–1996

Pickering Close

(Phoenixville közelében,

Pennsylvania államban)

1 TÖRTÉNETTUDOMÁNYI
PROBLÉMÁK A történelmi tudás célja – a Hitler iránt megnyilvánuló rendkívüli érdeklődés – Ennek kialakulása és folytatódása – Hogyan tárgyalják történészek Hitlert – Ennek változásai – A történetírás és az életrajzírás kapcsolata – Főbb problémák – A dokumentálás problémái – Tudásunk korlátai

Még nem végeztünk Hitlerrel („[wir sind] mit Hitler noch lange nicht fertig”), írta a német történészek fiatalabb nemzedékének két képviselője, egymástól függetlenül, az 1980-as években1 – és ez a „végeztünk” a szó szűkebb és tágabb értelmében egyaránt érvényes. Ami az előbbit illeti, az magától értetődő. A történelem a múlt szakadatlan újragondolása, újraértékelése, újrafelfedezése. A történelem revizionista. A történelemben megvan az, amit a jog kizár: a szereplőket és az eseményeket folyton-folyvást újból tárgyalják. Nem mondtunk újat, hiszen ez minden gondolkodás velejárója. A múlt az egyetlen, amit ismerünk. Minden emberi tudás múltbeli ismeretekből fakad. Minden emberi gondolkodás valami múlt újragondolásával jár.

Ez szűkebb értelemben a történettudományra is vonatkozik. Az az elképzelés, hogy ha egyszer a megfelelő tudományos módszert alkalmaztuk, és a fellelhető dokumentumokat hiánytalanul feldolgoztuk, akkor a munka befejeződött, és az eredmény végleges („a Harmadik Német Birodalom hiteles története, amit német, amerikai, brit, liberális és konzervatív, nacionalista és zsidó történészek véglegesítettek”), múlt századi illúzió. Valószínűleg száznál is több Hitler-életrajz létezik már, mégsem tudhatjuk, vajon a százegyedik nem szolgál-e valami újjal és érvényessel. Az elvégzett kutatómunka mennyiségi mutatóinál talán még lényegesebb a revízió minősége. S hogy mi indokolja a revíziót? Tágabb értelemben az, hogy a történelmi tudás néha a pontosságnál még többet: a megértést célozza. Szűkebb értelemben a revizionista történész célja lehet, hogy leleplezzen, botrányt vagy szenzációt keltsen – vagy hogy többé-kevésbé önzetlenül hamis állításokat cáfoljon meg. Törekedhet szakmai vagy anyagi sikerre, kollégái elismerésére vagy népszerűségre a nagyvilágban; törekedhet egy politikai vagy nemzeti ideológia ügyének előmozdítására – s ez néha azt is meghatározza, hogy miképpen közelít témájához. Mint a későbbiekben látni fogjuk, ez – egyes esetekben – Hitler történelmi megközelítésére is vonatkozik.

Mielőtt a Hitlerrel foglalkozó hivatásos történészekre és életrajzírókra rátérnék, szólnom kell az utóbbi ötven évben Hitler iránt megnyilvánuló rendkívüli és folyamatos érdeklődésről. Több könyv, cikk, film és tévéműsor foglalkozott Hitlerrel, mint a most véget érő huszadik század többi kulcsfigurájával: Sztálinnal, Roosevelttel, Churchill-lel, de Gaulle-lal, Mussolinivel, Maóval. Ötven évvel a halála után Hitlert változatlan közérdeklődés övezi. Megkísérlem vázlatosan ismertetni ennek alakulását.

Hitler életében a Mein Kampf 2 természetesen könyvsiker volt – Angliában és az Egyesült Államokban főként a háború előtt –, bár ahhoz már kevesen vették a fáradságot (a németek közül is), hogy az egészet elolvassák. Mussolinitől és más diktátoroktól eltérően Hitler nem akarta, hogy még életében dicsőítő életrajz jelenjék meg róla Németországban; néhány korai életrajzot, fotóalbumot és összegyűjtött beszédeit kivéve nem is volt ilyen. (Maga Hitler 1936 után lekicsinyelte, sőt jószerével megtagadta a Mein Kampfot, legalábbis magánbeszélgetésekben – jóllehet ez a könyv egyes szám első személyben íródott, és első része lényegében Hitler szellemi önéletrajzának tekinthető.) Elejtett megjegyzései alapján az is valószínű, hogy – nem úgy, mint Churchill vagy de Gaulle, vagy akár Napóleon Szent Ilona szigetén – visszavonulása esetén Hitler nem sok hajlandóságot mutatott volna emlékiratai megírására vagy lediktálására.3

Halálának hírét a világ fásultan fogadta. Nem a döbbenet fásultsága volt ez, hanem inkább egy valamiképpen már várt, sőt talán előre leértékelt hír visszhangtalansága. Természetesen más volt a németek reakciója, és más a többi népé – mindenesetre 1945 májusában az emberek elsöprő többsége, sok égető gondja közepette, nem kívánt különösebben foglalkozni Hitlerrel. Ez az állapot azután évekig tartott. Német kortársai közül némelyek hajlamosak voltak Hitlert okolni minden bajért, amit a világra és őrájuk hozott;4 ez a máig érvényesülő tendencia érthető is, hiszen valamiképpen megkülönböztette őket Hitlertől, és a háború alatti tetteiket az ő tetteitől. Ezt példázza jó néhány német tábornok emlékirata (többségük az 1950-es évek elején jelent meg), akik a háborús baklövésekért, az elvesztett nagy csatákért nem magukat, hanem Hitlert hibáztatták – gyakran túlzásokba esve és olykor nem őszintén. 1960 táján azután fokozatos változás következett be ebben – eleinte Németországon kívül, majd Németországban is. Újjáéledt az érdeklődés, különösen az Egyesült Államokban, Hitler, a Harmadik Német Birodalom, a második világháború és azon belül a „holocaust” iránt (a holocaust kifejezés akkoriban még nem volt közkeletű). Olyan könyvek hódították meg vagy ostromolták a bestsellerlistákat, mint William Shirer felületes műve, A Harmadik Birodalom felemelkedése és bukása (1960). Adolf Eichmann foglyul ejtése és pere, valamint más események hatására előbb Amerikában, utána pedig Németországban és világszerte érdeklődés támadt a második világháborús népirtásnak, a zsidók tömeges elpusztításának története iránt – bár ezzel az amerikai zsidók és szervezeteik az 1960-as éveket megelőzően nemigen foglalkoztak behatóan.

Véleményem szerint három fő oka volt, hogy a második világháború és Hitler ismét élénk érdeklődést váltott ki. Az első annak az új nemzedéknek a színre lépése, amely fiatal koránál fogva nem élte át a háborút, ezért érdekelték a drámai szereplők és események. A második, nyilvánvalóbb ok, hogy egyre több forrás és dokumentum jelent meg, illetve vált hozzáférhetővé. A harmadik pedig az oroszokkal szembeni, úgynevezett hidegháború fokozatos enyhülése: nemcsak az világosodott meg, hogy a második világháború drámaibb volt a hidegháborúnál, hanem az is, hogy Hitler érdekesebb Sztálinnál (és a nácik a kommunistáknál). Mindezek a körülmények csaknem negyven évvel később, e könyv írásakor is fennállnak. Az 1960-as és 1970-es években sokasodni kezdtek a Hitler-életrajzok; ugyanígy a vele foglalkozó egyéb könyvek, cikkek, színdarabok, tévéműsorok, filmek, köztük úgynevezett dokumentumfilmek. Az 1970-es évek elején német kommentátorok már „Hitler-Wellét”, „Hitler-hullámot” emlegettek – s ez a jelenség valamilyen mértékben az Egyesült Államokra és talán Nagy-Britanniára is kiterjedt. De a hullámvölgy mind a mai napig várat magára. Az utóbbi huszonöt évben a Hitler-emléktárgyak ára egyfolytában emelkedett, meghaladta szinte minden más tárgy, műalkotás, kézirat vagy saját kezű levél árverési összegét is. 1981-ben egy német hamisító fáradságos munkával előállított néhány kézírásos oldalt Hitler állítólagos naplójából. Világraszóló szenzációt keltett vele (sajnálatosan legalább két nevezetes – nem német – történész is hihetőleg eredetinek minősítette a „dokumentumokat”), mígnem aztán lelepleződött a csalás. Tizenhat év múltán bízvást elmondható, hogy a világon sok helyütt és sokféle szinten Hitler lankadatlan közérdeklődést kelt (ennek mértékét persze sohasem lehetett és soha nem is lehet pontosan meghatározni).

Ezek a szintek természetesen eltérőek: az amatőr történelembúvárok őszinte kíváncsiságától a gonoszság megnyilvánulásai és megtestesülései iránt vonzódók már-már kéjvágyó kíváncsiságáig terjednek. Sajnos hozzátehetünk ehhez még egy fajta kíváncsiságot is, különösen most, hogy a kommunizmus összeomlott és lényegében megszűnt: azok érdeklődését, akikben felmerül, hogy Hitler és a nemzetiszocializmus vajon nem képviselt-e, mutatis mutandis, egy nemcsak a kommunizmusnál, hanem a Nyugat romlásnak indult liberális demokráciájánál is egészségesebb alternatívát…

1985-ben Martin Broszat német történész kijelentette, hogy a történészeknek a „démonizálás” után „historizálniuk” kell a nemzetiszocializmust és következésképpen Hitlert – mely kívánalmával egyszersmind olyasmit szögezett le, ami egy ideje már nyilvánvalóvá vált.5 Nemcsak a történészek szűk körében, hanem általában is egyre terjed az a nézet, hogy Hitler nem „démoni” – azazhogy, legalábbis ebből következően, nem-emberi és történelmietlen – jelenség volt, hanem emberi jellemvonásokkal és felismerhető tehetséggel rendelkező történelmi alak. Mindez végső soron felveti a kérdést – vagy, ha úgy tetszik, a problémát –, hogy hol a helye a huszadik század, sőt a világ történelmében. Könyvem utolsó fejezetében magam is kénytelen leszek foglalkozni ezzel, jóllehet a fő témám nem Hitler élete, hanem hogy hogyan tárgyalják a történészek Hitlert. Tudom, a kettőt nem lehet teljesen különválasztani, mert a történetírás története is történelem. A két téma mégsem azonos: ez a könyv nem Hitler életrajza, hanem egy – illetve, hogy pontosak legyünk, több – történeti kérdés feldolgozása.

Az első probléma vagy inkább adottság – nem okvetlenül fontossági sorrendben – az, hogy tömérdek anyag halmozódott fel Hitlerről. A hivatásos történetírásnak a tizenkilencedik században (és főként Németországban) rögzített kánonja szerint a hivatásos történész köteles a témájára vonatkozó összes forrást (mindenekelőtt a közvetlen forrásokat) kimeríteni. Az utóbbi bő száz évben azonban csupán a nyomtatott anyagok mennyisége akkorára nőtt, hogy a legtöbb témakörben – különösen, de nem csak a huszadik századi témakörökben – ez a követelmény már teljesíthetetlen. Értelemszerűen idetartozik Hitler is. 1984-ben megjelent Gerhard Schreiber jegyzetekkel és szakavatott kommentárokkal ellátott bibliográfiája, majd annak bővített kiadása 1988-ban; ám a tárgy természetéből adódóan ez a kutatást segítő kiváló kalauz sem lehetett teljes.6

Ez nem azt jelenti, hogy a komoly történésznek lemondóan szét kell tárnia a karját. Minden történész szükségképpen hiányos bizonyítékok alapján indul el. Ugyanakkor a bizonyítási eljárásban gyakorlatilag bármit igénybe vehet – íme, egy újabb különbség a történettudomány és a jogtudomány között. Ahogy a nagy Jakob Burckhardt mondta: meghatározott történelmi módszer, a szó szoros értelmében véve, nincsen; a történésznek mindössze bisogna saper leggere (Burckhardt itt az olasz kifejezést használta): olvasni kell tudnia (ismét egy utalás a mennyiség mellett a minőségre). Ezzel máris eljutottunk a második adottsághoz. Azok között, akik „tudnak olvasni”, a Hitlerrel foglalkozó komoly történészek között, a „komoly” vajon azt jelenti, hogy „hivatásos”? Igen is, nem is. Vagy hogy pontosabbak legyünk: inkább nem, mint igen. Az a feltételezés, hogy csak hivatásos történészek, a történettudomány doktorai írhatnak komoly – vagyis nemcsak olvasható, hanem ugyanakkor megbízható – történelmet, szintén tizenkilencedik századi nézet, amely sok pozitív és maradandó eredményt hozott, de illuzórikus is. Ez is különösen a huszadik században vált szembetűnővé. A Hitlerrel foglalkozó legjobb és legmegbízhatóbb történetírók között egyaránt találunk hivatásos történészeket és szakmán kívülieket. Mint látni fogjuk, Hitler esetében talán kiváltképp érvényes az, hogy a tudományos fokozat vagy akár valamely neves egyetem katedrája önmagában még nem nyújtott garanciát egy sor igen komoly tévedéssel szemben, míg más írók esetében az efféle tudományos képesítés hiánya nem mindig akadályozta vagy korlátozta őket abban, hogy értékes eredményeket érjenek el.

Ez a két alapfeltétel adott tehát a Hitlerrel foglalkozó történészek áttekintéséhez; és mivel, ismétlem, hihetetlen mennyiségű munkáról van szó, nem is vállalkozhatom többre áttekintésnél. A legfontosabb munkákra és a Hitler-tanulmányok általános fejlődésére szorítkozom: mert evolúciós folyamat ez, néhány felismerhető mérföldkővel (és ennek az evolúciónak még 1996-ban sem látni a végét).

Több mint hatvan évvel ezelőtt Konrad Heiden (1901–1966) írta az első alapos tanulmányt Hitlerről, amely 1936-ban jelent meg Zürichben.7 Heiden német emigráns újságíró volt – ez a foglalkozás az ő esetében inkább előnyt jelentett, mint hátrányt, mert gördülékeny és erőteljes stílusban írt, jobbára elbeszélő jelen időt használva. Könyve ezzel együtt komoly munka. Heiden szemlátomást sok éven keresztül élénk figyelemmel kísérte Hitlert. Részletekben gazdag s gyakran igen pontos leírást ad Hitler életéről és pályájáról (a könyv 1934 június–júliusával végződik). Csaknem negyven évvel később Joachim Fest elismeréssel adózott Heiden könyvének, amely kétségkívül kiállta az idő próbáját.8 Maradandónak bizonyult, holott Heiden értelemszerűen nem olvashatta az azóta megjelent anyagokat. Néhány tévedését bizonyos történészek, elsősorban Maser,9 évtizedekkel később kipellengérezték. Heiden életrajzának értékét azonban növelik gyakran találó, személyes hangvételű észrevételei a kor politikai szereplőiről és légköréről – ugyanakkor volt annyira becsületes, hogy a Hitlerről felröppent mendemondákat, miután megvizsgálta és hiteltelennek találta őket, elvesse. Heiden fő tézise ugyanolyan érvényes most, mint volt hatvan-egynéhány évvel ezelőtt: azt állítja, hogy ellenfelei és alkalmi szövetségesei egyaránt lebecsülték, veszélyesen lebecsülték Hitlert. Ez a könyv tehát, mindent egybevetve, tiszteletre méltó teljesítmény; jobb, mint Heiden későbbi munkája Hitler külpolitikájáról (1937), vagy mint egy másik emigráns német újságíró, Rudolf Olden Hitler-életrajza.10

Ezt követően, bár a második világháború előtt, alatt és után felmérhetetlenül sok könyv jelent meg Németországról és a nácizmusról,11 a Heiden munkájától számított több mint tizenöt – és a Hitler öngyilkosságától számított több mint öt – éven át nem született érdemleges tanulmány vagy életrajz. Egy említésre méltó kivétel akad csupán – kivétel, mert Hugh Trevor-Roper könyve, a The Last Days of Hitler (1947) szigorúan véve se nem életrajz, se nem tanulmány; csak Hitlernek az új birodalmi kancellária alatti bunkerben töltött utolsó tíz napjával foglalkozik (meglehetősen drámai téma, amely azóta legalább egy tucat más írót, memoárírót, műkedvelő történészt és regényírót megihletett). Trevor-Roper tagja volt annak a brit hírszerző alakulatnak, amely megpróbálta tisztázni Hitler halálának tényleges körülményeit, s könyve ebből az élményből táplálkozott. Eléggé átfogó és pontos, jól is van megírva, csak talán az a hibája, hogy amikor leírja a testileg összetört, sántító, fanatikus, sarokba szorított s bizonyos várakozásaiban és utasításaiban irracionális diktátort, ugyanakkor nem vet számot Hitler államférfiúi minőségében még megőrzött racionális mérlegelőképességével (amellyel az 5. fejezetben foglalkozom) – legalábbis „racionális” az ő szempontjából. Ez a viszonylag kis terjedelmű könyv jelentős állomásnak bizonyult Trevor-Roper (később Lord Dacre) pályáján: ebből a késő Tudor és Stuart kori történészből Hitler és a Harmadik Német Birodalom historiográfiájának megbecsült és avatott szakértője lett.

1952-ben Alan Bullock (később Lord Bullock; 1914–2004) elkészítette az első jelentős Hitler-életrajzot, ami angol történész kezéből került ki.12 A könyvpiacon talán valamennyi Hitler-életrajz közül ez a brit hagyománynak megfelelő, minden akadémikus zsargontól mentes mű aratta a legnagyobb sikert. Emellett jelentős teljesítmény is volt, amiben a szerző kezére játszott, hogy rendkívül gyorsan hozzáférhetővé váltak a lefoglalt és Nürnbergben felhasznált, majd a háború után nem sokkal közreadott német dokumentumok. A jó és közérthető stílus ugyancsak nagymértékben hozzájárult a könyv hírnevéhez és sikeréhez. Ugyanakkor Bullock felszínes értelmezést – vagy inkább leírást – ad Hitler jelleméről: az ő beállításában Hitler „teljesen elvtelen opportunista”.13 Nem kell Hitlernek magasztos elveket vagy kimagasló erkölcsi erényeket tulajdonítanunk ahhoz, hogy belássuk, Bullock túlzottan leegyszerűsítve ábrázolja. (Másokról – jelesül Hessről és Göringről – nagyon jó, tömör leírásokat kapunk tőle.) Természetesen ez korai életrajz: Bullock még nem használhatta fel a dokumentumoknak, iratoknak, memoároknak és legalábbis részleges felfedezéseknek azt az özönét, amit a következő negyven év hozott. Ettől függetlenül Bullock eredeti – ténybeli és ítéletbeli – tévedéseiből még a későbbi kiadásokban is sok megmaradt.14

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

A névmutatót készítette Paksa Rudolf

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 495 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License