Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

IX.

Stephen, az uralkodó

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-8-9

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPS-01

Dion biztos volt benne, hogy a szíve még most is sokkal hevesebben ver a szokásosnál, de Daphne nem jelzett vissza semmiféle anomáliát. A robotra nem hatott az ilyesmi. A reaktor és a meghajtó is normális üzemmódban dolgozott. Csak egy apró kis kijelző mutatta, hogy a sejtése helyes, a pulzusa felülről közelítette a százas értéket. Közvetlenül mellette pedig már Daphne adatait vehette szemügyre. Most, hogy az elektromágneses pajzsnak már nem kellett állandóan védekeznie a becsapódó lövedékek ellen, és a lézer is visszazárulhatott, a töltöttség végre felfelé kúszott.

Az adrenalin csak lassan ürült ki Dion szervezetéből, és igaz, ami igaz, még nem ért véget teljesen az előbbi csata. Még mindig a levegőben voltak a Denevérek, még csak most kapcsoltak hátramenetbe a támadó hajók. A Blezír-szigetekről érkező erősítés második hulláma egy tiszteletkör után vissza is fordult.

Dion egysége alig sérült meg – csak a rakétavetőjének kilövőcsöve tört ketté –, de a fiú tisztában volt vele, hogy csak a mázlinak köszönheti a sikert. És annak, hogy Torshan gépei alig-alig foglalkoztak vele. Sokkal kevesebb sáskát kapott a nyakába, mint Ethan vagy Niké. El tudta kerülni a rá szórt rakétákat, és néhány őrült mozdulattal még ritkította is a támadók sorait. Ismét hálát adott a kutatólabor tudósainak, amiért annak idején végül belementek a Humanoid-projekt ugrásszerű fejlesztésébe, mert az előző szériával egy percig sem lett volna képes életben maradni. Ráadásul a megboldogult Hecate a lőfegyverei nélkül csak célpontnak lett volna jó ilyen körülmények között.

Az új gépek, a gorilláknak becézett Metamorf Légi és Szárazföldi Egységek az utolsó utáni pillanatban léptek be a harctérre. Dion a tervezőjükként pontosan ismerte a képességeiket és a határaikat is. Rövid távon lekörözték az új Humanoidokat, de mivel az atomreaktorokat kispórolták belőlük, nem maradhattak sokáig a bevetésen. Mind a repülés, mind az átalakulás rengeteg energiájukat vitte el, és azok a robotok nem töltötték újra magukat. De most nem is volt szükség hosszú üzemidőre: így is megszüntették a legfőbb fenyegetést, amikor felrobbantották a sáskákat és a zászlóshajót, és lényegében megnyerték nekik a csatát.

Torshan maradék hajói még el sem távolodtak a tengeren, amikor a három gorillának is haza kellett indulnia, hogy biztonságosan tudjanak landolni. Tettek egy búcsúkört a frontvonal megtépázott hajói felett, majd békés tempóban indultak el a Blezír bázisra.

Dion felmérte a terepet. A Ricofeld sebei ezúttal nem tűntek súlyosnak. Ahogy az várható volt, a fedélzeti fegyverek némelyike megsérült, de a hangártetők a helyükön maradtak, a Denevérek leszállópályája tükörsima volt. A 4-es hangár tetejét már kinyitották Ethanéknek – nekik mindenképpen együtt kellett leszállniuk, ha már összedokkoltak a levegőben, és azóta is ragaszkodtak egymáshoz –, Dion pedig a 3-as hangárba tartott.

Csakhogy ez a tető beragadt. A fiú becslése szerint alig egy méterre nyílt ki, ami távolról sem lett volna elég neki. Gondterhelten felsóhajtott.

– Úgy látom, ki vagyok zárva – tette szóvá.

– A műszaki részleg azt ígérte, hogy hamarosan elhárítják a hibát – válaszolt gyorsan Tira. Ezek szerint Oscarék már jelentettek neki.

– Ha nem sikerül nekik öt percen belül, akkor elhárítom én – morogta.

– Nem segítek még egyszer tetőt cserélni! – kötötte ki rögtön Ethan. Ő és Niké már elbújtak a 4-es hangárban.

Dion elnevette magát. Ethannek bizonyára nem tartozott a legkellemesebb bevetési emlékei közé az, amikor a Ricofeld csak hajógyárban mozgatható alkatrészeit kellett megtartania, amíg Dion Daphne bőrében rögzítette őket, vagy a műszakis csapat legbátrabbjai végezték el az apró munkálatokat. De most úgy sejtette, hogy komolyabb károk nélkül is meg tudná mozdítani a tetőt. Az üzemzavart az egyik felrobbantott hidraulika okozhatta a hajóorr felőli oldalon.

– Nem kell kicserélni – nyugtatta meg az alkalmi szerelési fóbiában szenvedő pilótát.

– Csodás. Úgyis lesz mit csinálnod – morogta Ethan, valószínűleg a saját sajgó végtagjaira utalva, majd, hogy szabaduljon a visszacsatolástól, a következő pillanatban meg is szüntette a vezérlést maga körül. Az Electrához tartozó vonal elnémult.

Niké is kikapcsolta a frissiben tesztelt, és máris megtépázott Tristant. Diont megnyugtatta egy kicsit a tudat, hogy a gép kifogástalanul működött a csatában. Már csak meg kellett javítania a sérüléseit, hogy a továbbiakban is működhessen.

A Denevérek kényelmes rendben szálltak le, szépen egymás után – amint felszabadult a kifutó, már meg is kapta az engedélyt a következő gép. Dion drukkolt nekik, hogy mindannyian rendben érjenek talajt, mert a tapasztalatai alapján a bevetések után szinte mindig megsérült legalább egy gépmadár az elrontott landolás következtében.

Ezúttal az IAV-97-es Denevér szúrta el. Elvétette a gumikötelet, és oldalra pördülve a gumifalnak csapódott.

Dion megcsóválta a fejét. Nem lehetett olyan nagy az ütközés, hogy a pilóta is megsérüljön, de a jobb szárnyát rendesen összegyűrte. Halkan, a háttérből már érkezett is a jelentés, miszerint nem történt személyi sérülés.

A szárnycsere pedig gyorsan megvan.

A hangár teteje még mindig nem mozdult, Dion türelme pedig kezdett elfogyni.

– Tira, nem tudod, hogy állnak?

– Fogalmam sincs – válaszolt a nő.

– Ne nyafogj, még bírod – kotyogott közbe Abigail. – Ki se mozdultak az értékeid.

– Ha te mondod… – vonta meg a vállát Dion.

Feleslegesnek tartotta szemmel tartani a mozdulatlan hangártetőt, inkább körülnézett. Eddig egyszer sem figyelte meg, hogy mi történik a tengeren a csata után. Mindig elsők között landolt és szüntette meg a vezérlést, hogy véletlenül se terhelje túl magát. Most legalább nem kellett emiatt aggódnia.

A Torshan-flotta három túlélő hajója egyre távolodott. Egyikük sem bukott a víz alá, de határozottan a shinariai felségvizek felé tartottak. Sokkal lassabban mozogtak most, mint az érkezésükkor, de nem volt miért menekülniük. A fehér rakéták fellövése után Trizanton már nem lőhetett rájuk. Még Dion is tisztában volt vele, hogy a Gartelin Királyság, és gyakorlatilag az összes környékbeli állam a ravaszon tartja az ujját, és csak arra a pillanatra vár, amikor Shinaria vagy Trizanton háborús bűnt követ el. Valószínűleg egy nap alatt véget vetnének a háborúskodásnak, mégpedig úgy, hogy pártatlanul mindkét országot eltörlik a föld színéről.

Úgyhogy nem támadhattak civilekre, nem lőhettek a megadás jele után, és természetesen a saját országhatáraikon belül kellett tartaniuk a hadműveletek minden formáját. Ha csak egy golyó is átér külső határokon, akkor már bárki más is beavatkozhat.

Dion szenvtelenül figyelte, ahogy a szomszédos hajó vízre bocsátja a mentőegységeket. Felismerte Aurorát, elvégre néhány hónappal ezelőtt ennek a Delfinnek köszönhették ő és a társai, hogy megszabadultak a barátságtalan Uzon-szigetről.

Nyelt egyet. Shinaria úgy hagyta itt a harcteret, hogy egy mentőhajót se küldött ki.

– Tira, mi történik a sebesültekkel? – kérdezte hirtelen.

– Öhh… akit életben találnak, azt visszaviszik a saját hajójára.

– Csak a mieinket szedik össze?

– Nem. Mindenkit – nyugtatta meg a nő, majd hozzátette: – De a hadifoglyoknak szinte mindegy.

Dion bólintott, és a tenger felé indult.

– Értettem. Egy perc, és itt vagyok.

– Hé! Hová mész? – kíváncsiskodott Abigail.

Tira is megköszörülte a torkát, de ő valószínűleg rájött a válaszra.

– Ezt nem feltétlenül tartom jó ötletnek – morogta az orra alatt.

Dion inkább nem válaszolt.

A tengeri áramlatok egy kicsit arrébb sodorták már azokat a roncsokat, amelyek a felszínen maradtak. A fiú alig néhány élő embert látott közöttük, de Aurora és két társa már megkezdték a mentést. Nem kellett foglalkoznia velük.

A roncsok túlsó részén találta meg azt, amit keresett. A katapultfülkét, amelyik a csata végén hagyta el az egységét. Az ejtőernyő már leoldódott róla és elsodródott a tengeren, de az ajtaja nem nyílt ki. Ennek köszönhetően nem süllyedt el, a pilóta bizonyára még benne volt. A fiú úgy emlékezett, hogy az Uzon-sziget környékén nem maradtak a felszínen a sáskák kiürült fülkéi.

Dion leszállt a magasból és kiemelte a vízből az enyhén nyomott gömböt. Egy kezében is kényelmesen meg tudta tartani.

– Ezért még biztosan kikapok – jegyezte meg halkan, önmagának címezve. Elvégre sem a parancsnokától, sem az érintettől nem kérdezte meg, hogy kihalászhatja-e.

A fülke ajtaján egyszerű betűkkel Noé neve szerepelt.

Niké görcsösen kapaszkodva ereszkedett le a hangár talajára. Még mindig sajgott az oldalában az a seb, amelyet Tristanon ütött egy rakéta. Attól, hogy a fájdalom közel sem volt olyan erős, mint a shinariai hadseregben Delilah visszajelzéseinél, még a magáénak érezte a sérülést. A feje is zúgott, és valószínűnek tartotta, hogy nem fog tudni megállni a saját lábán, ha egyszer földet ér. A karabinerre bízta magát, és csak akkor oldotta ki, amikor kétszer is meggyőződött róla, hogy szilárd talajon áll annak ellenére, hogy háborogva hullámzik körülötte a hangár.

Mielőtt az egyensúlyát vesztve elesett volna, Ethan elkapta, és megtartotta álló helyzetben.

– Nagyon jól harcoltál – mondta halkan.

Niké megrázta a fejét, és egészen odabújt a fiúhoz. Nem érezte úgy, hogy jól harcolt volna. Ha az utolsó pillanatban nem érkezik meg az erősítés, akkor ott vesznek. És az a segítség, amit azok a híres, új gépek hoztak magukkal, Torshan gróf életébe került.

Niké előtt ismét felrémlett a zászlóshajó félelmetes erejű robbanása. Már akkor tudta, hogy ha Trizanton győz, akkor Torshan nem fogja túlélni a csatát, amikor a tengerből felbukkantak a hajók. De nem akarta látni annak a hajónak a pusztulását, ami hónapokon keresztül az otthona volt, amelynek minden folyosóját, rengeteg termét ismerte.

Biztos volt benne, hogy Kadir Torshan is a fedélzeten volt, amikor felrobbantották a hajót. A férfi halála fájdalmas tüskeként fúródott a lány szívébe.

Hiszen Torshan mindazon szörnyűségek ellenére, amit Ethannel művelt, minden, a császárral szembeni megalkuvásával, minden kizsákmányolt rabszolgával, minden eldobott nővel és minden feláldozott katonaélettel együtt mégiscsak az apja volt. Valaki, akihez Niké tartozhatott. Valaki, akinek az oltalmát élvezhette.

Egészen addig, amíg hátat nem fordított neki.

– Te reszketsz – suttogta Ethan, és szorosan magához ölelte a lányt.

Niké aprót bólintott. A hangárt betöltő zaj – talán orvosok, talán a műszaki személyzet léptei, az elhangzott szavaik – háttérbe szorult a lány tudatában. Csak Ethan létezett. A lelkén ejtett seb lassan gyógyulni kezdett.

– Ez nálatok mindig ilyen? – kérdezte halkan.

– Mire gondolsz?

– A… a csatára. Mindig ilyen félelmetes? Tényleg azt hittem, hogy nem éljük túl.

– Pff! Ez csak egy teszt volt.

Niké önmagát is meglepve felkacagott.

– Csak egy teszt? – visszhangozta Ethan szavait, és elhúzódott tőle annyira, hogy a szemébe nézhessen. A fiú arcán feltűnt az az enyhén gunyoros félmosoly, amit Niké annyira szeretett.

– Nálunk ilyen a tesztelés – bólogatott nagy komolyan Ethan.

Niké megcsóválta a fejét, és a fiú válla felett felpillantott a robotokra.

– Még össze is törtem Tristant. Pedig csak most készült el – mérte fel a robot sebzett mellkasát.

– Ez semmiség – legyintett Ethan.

– Semmiség? – vonta fel a szemöldökét Niké.

– Dion mindjárt közli, hogy két óra múlva kész lesz.

– Holnapra! – javította ki egy zöld kezeslábast viselő nő. – Még hogy két órán belül! Ez még annak a lököttnek se juthat eszébe! Különben sem nyúlunk hozzájuk addig, amíg nem szeditek szét őket!

Ethan szélesen vigyorodott el, és Niké is megmosolyogta a karbantartó hölgy pufogását.

– Amint Niké vissza tud szállni, megoldjuk – ígérte Ethan.

Niké is bólintott. Sejtette, hogy a robotpilótával nem lenne túl egyszerű a művelet a szűk hangárban, de még mindig túlságosan zúgott a feje ahhoz, hogy be merje kapcsolni a rendes vezérlést.

De már elég biztonságosnak érezte az egyensúlyérzékét ahhoz, hogy szétnézzen. A műszakisok közül már sokan idegyűltek, de orvosi egységet nem küldtek értük. A lánynak nem is volt rá szüksége. Mostanra már csak azért támaszkodott Ethanre, hogy kihasználja a fiú közelségét, egyébként megállt volna a saját lábán. A bevetés közben még időben kapcsolt robotpilótára. A szédülés múlófélben volt, a talaj végre stabilan simult a talpa alá.

Nem is olyan messziről fülsértő nyikorgás hangzott fel.

– Mi ez? – nyögött fel Niké.

Ethan megköszörülte a torkát, és fél kézzel elengedve a lányt kihalászta az adóvevőt a derekán lévő, apró zsebből. Niké követte a példáját.

– Bent vagyok – jelentette éppen Dion.

– Ha szétbarmoltad a tetőt, nagyon megverlek – fenyegette meg Ethan.

– Nincs nagyobb baja, mint volt – bizonygatta Dion. – A Humanoidok nélkül is meg tudjuk javítani. De három hajóágyú tönkrement a közreműködésem nélkül is, úgyhogy nem úszod meg.

– Francba. Tudtam, hogy kitalálsz valamit – morgolódott Ethan.

Niké kuncogva csóválta meg a fejét.

– Én szívesen beugrok helyetted – mosolyodott el.

– Oké, akkor Tristant javítjuk először – csapott le az alkalomra Dion, és mielőtt Ethan ellenkezhetett volna, hozzátette: – Gyertek át ide! Meglepetést hoztam.

– Mit? – kíváncsiskodott a lány, de Dion válasz helyett kikapcsolta a vezérlést.

Nem igazán volt más választásuk, mint átsétálni a 3-as hangárba. Amíg az összekötő folyosón jártak, Ethan az orra alatt azon morfondírozott, hogy vajon mi lehet az a meglepetés, és hogy Dion mekkora bajba kerül miatta. Niké is kíváncsi volt rá, de a gondolatait a fiú közelsége töltötte ki. Most még az sem zavarta, hogy a pilótaruha ennyire szorosan simul a testére, és egy kicsit örült neki, hogy Ethanére is.

A 3-as hangárba érve különös kép tárult eléjük. Dion már kiszállt a jóformán sértetlen Daphnéből, és épp egy két méter magas, gömb alakú tárgyat kerülgetett. Niké a szája elé kapta a kezét, amint felismerte benne a pilótafülkét.

Ethan viszont a fejét fogta.

– Mit kell neked minden szemetet összeszedni?

Dion vigyorogva fordult feléjük. Úgy tűnt, hogy egyáltalán nem veszi a szívére a sértést, mert szélesen integetett nekik, hogy jöjjenek közelebb.

Niké jobbnak látta, ha most nem szólal meg. Tett egy gyors kitérőt ahhoz a ládához, amelyiken a gyakorlóruháját hagyta, és felvette a pilótaruha fölé, hogy ne érezze kényelmetlenül magát.

A gondolatok egymást kergették a fejében. A pilótafülke rejtekében Najib volt – nem lehetett más. A lány még ebből a távolságból is el tudta olvasni Noé nevét. Örömmel töltötte el, hogy végre viszontláthatja a férfit, de nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy Najib is hadifogoly lett. Márpedig akkor nagy rá az esély, hogy ugyanarra a sorsra jut, amire Nikének is kellett volna.

Egyelőre még senki nem nézett feléjük a karbantartókon kívül. Oscar hanyagul dőlt a fülke falának, a másfél centi vastag gravitonköpenynek, és lemondóan csóválta fejét. Ethan tisztes távolságban állt meg tőle, és karba font kézzel, kíváncsian várta a fejleményeket. A lány is csatlakozott hozzá.

– Niké, nem tudod, hogy kell kinyitni? – kérdezte Dion.

– Csak belülről lehet – válaszolt készségesen lány. – Ha a pilóta elájult, akkor Stephen kinyitja neki. De szerintem túl messze vagyunk, és nem érnek el a jelek idáig. Az átjátszóállomás a zászlóshajón volt.

– A sáskákban nincs átjátszóállomás? – kérdezte összevont szemöldökkel Dion.

– Túl kicsi a hatósugara. Ez a fülke a shinariai flottát sem éri el.

Dion felnyögött.

– Fenébe. Ha ezt tudjuk, akkor nem sietünk megszabadulni az elfogott gépektől.

– Mi… miért kellett megszabadulni tőlük? – pislogott meglepetten Niké.

Ethan válaszolt Dion helyett.

– Mert mindenki be van tojva, hogy az a mesterséges intelligencia információkat gyűjt rólunk.

– Arra a hús-vér kémhálózatot használják – legyintett Niké.

– Megnyugtató – morogta Ethan.

– Megtaláltam az ajtót, de túl szűk a rés a feszítővashoz – vakarta a fejét Dion. – Lehet, hogy egy pisztollyal ki tudnám nyitni…

– Nincs is rá engedélyed – vigyorodott el Ethan.

Dion elnevette magát.

– Tényleg – nyugtázta. – Van ötleted?

– Úgy néz ki, mint egy tojás. Szállj vissza Daphnéba, és törd fel – javasolta Ethan.

– Inkább ne – szólt közbe rögtön Niké, bár a jelek szerint Oscarnak tetszett az ötlet, és Dion is szélesen vigyorgott.

– Na jó – veregette meg Dion a fülke falát, majd egy lángvágót szerzett a szomszédos ládából. – Bocs, de ha nem jössz ki magadtól, akkor nincs más választásom…

Azzal nekiesett a zár gyenge pontjainak.

Niké kicsit aggódva várta a fejleményeket, és megszorította Ethan kezét. A láng vörös-izzásig hevítette a fémet. A lány biztosra vette, hogy odabent is felforrósodott a levegő, elvégre az ajtó egészen vékony volt.

– Nincs mitől tartanod, tudja, mit csinál – nyugtatta Ethan. – Egyszer engem is így szabadított ki.

– Ezért kapott Chloe kilincseket – tette hozzá Dion. A védőmaszk mögül tompítottan szólt a hangja.

Niké bólintott, és igyekezett bízni benne, hogy Dion valóban ért a szabadítóakciókhoz. Míg ő dolgozott, két felfegyverzett biztonsági tiszt is megjelent a hangárban, és afelől érdeklődtek, hogy milyen hadifoglyot ejtett a pilóta. Oscar magyarázta el nekik a helyzetet, és megígérte, hogy átadják a foglyot. Dion vagy nem hallotta, vagy csak jobban érdekelte a műszaki munka, mint a beszélgetés, mert nem tiltakozott. Ethan is aprót bólintott ennek hallatán.

Niké nem mert közbeszólni. Pedig akárhogy is legyen, még beszélni akart Najibbal azelőtt, hogy a férfit fogdába szállítanák.

A jelek szerint Dion számítása bejött, csak az utolsó ponton csúszott bele egy egészen aprócska hiba. Tízperces munka után vette le a maszkot, és a lángvágót is biztonságba helyezte, hogy egy feszítővassal felnyissa az ajtót. Csakhogy amint résnyire sikerült kifeszítenie, az teljes erővel vágódott ki, és hanyatt lökte a fiút. Dion feje a padlón koppant, de nem volt ideje feltápászkodni. A fülke utasa szinte kirepült, és a földre szorította a megmentőjét.

Niké a szája elé kapta a kezét, és egész testében megfeszült. Túl messze volt ahhoz, hogy közbeavatkozzon, és nem ért volna oda idejében. Najib pisztolya egyenesen Dion homlokára szegeződött.

– Fegyvert eldobni! Kezeket a tarkóra! – dörrentek rá azonnal, kórusban a biztonsági tisztek.

Ethan viszont ahelyett, hogy egy kicsit is tükrözte volna a Niké torkán felkúszó pánikot, csak a fejét csóválta, miközben nosztalgikus vigyor kúszott az arcára.

TPS-02

Dion megszédült egy pillanatra, ahogy hátraesve beverte a fejét. Számíthatott volna efféle támadásra, mert mégiscsak egy shinariai pilótát – vagy ha úgy tetszik, kémet – hozott a hajóra. De nem jutott eszébe, hogy Najib esetleg ellenségként fog viselkedni. A szigeten túlságosan megbízhatónak ítélte meg.

Lehet, hogy rosszul.

Most, hogy Najib fél kézzel lefogta a mellkasát, igyekezett a férfi szemébe nézni, pedig csúcsteljesítményű gravitonmeghajtóként vonzotta a tekintetét az a fekete lyuk, ami a szeme közé szegeződő pisztolyt jelezte. Kezdett tudatosulni benne, hogy milyen eredményre vezethet, ha rossz az emberismerete.

Najib ujja meg sem reszketett a ravaszon.

– Egy jó okot mondj, hogy ne vigyelek magammal a halálba! – sziszegte neki.

Dion megköszörülte a torkát. A biztonságiak kiabáltak valamit, ami bizonyára a feladásra szólította fel az engedetlen hadifoglyot. A fiú a szeme sarkából látta csak az egész testében megfeszülő Nikét és a nevetőrohammal küszködő Ethant. Cseppet sem örült neki, hogy a barátja ennyire semmibe veszi, hogy ő éppen komoly életveszélyben van.

– Ööö… – nyögte ki Dion. Egy jó okot sem talált hirtelen. Talán egy felet. Ahogy eszébe jutott, rögtön hangot is adott neki, pedig alig kapott levegőt. – Működött a vészjelző?

– Működött – bólintott Najib, de nem mozdította el a fegyvert.

Ethan könnyed léptekkel jött közelebb, a testőre legfőbb bosszúságára. A férfi folyton úgy helyezkedett, hogy ha kell, fel tudja fogni a fiúnak szánt golyót, de Ethan újra és újra kilépett a takarásából. Najibnak csak a szeme villant rá.

– Ne szórakozz már! – mondta Ethan bújócskázás közben, és várakozó álláspontra intette a biztonságiakat. Dion nem volt biztos benne, hogy vették a parancsát. – Ha le akartad volna lőni, akkor tíz perce megtehetted volna, és még meg is dicsérnek érte.

Najib végre felnézett, és nemcsak Ethant, hanem Nikét is kiszúrta. Legalábbis Dion ennek tudta be, hogy az arcán egy kifejezetten bosszús kifejezés tűnt fel.

– A kisasszony már át is igazolt? – érdeklődött.

– Most lep meg? – kérdezte Ethan.

– Nem, úgy negyedórája egyszer már meglepett – nyugtázta Najib.

– Fegyvert eldobni! – ismételték hajthatatlanul a biztonságiak.

A férfi tiszta célpontot nyújthatott nekik, de biztosan lett volna annyi ideje, hogy meghúzza a ravaszt, ha elsülnek a biztonsági őrök fegyverei. Dion ettől a lehetőségtől tartott legjobban. Abban a pillanatban, hogy valaki lő, ő is meghal. Pedig meglehetősen biztos volt benne, hogy Najib nem ölné meg őt csak úgy.

– Jobban jársz, ha együttműködsz velük – jegyezte meg halkan Niké.

– Akkor egy golyóval nyírnak ki? – kérdezte a túszejtő, de mintha a nyomás egy kicsit enyhült volna Dion mellkasán.

– Nem nyírnak ki. Szépen lekísérnek a fogdába, aztán majd eldöntjük, hogy mi legyen veled – mondta Ethan, majd a biztonsági őrökhöz fordult. – Tényleg megérdemel egy esélyt.

– Várjam meg a nyilvános kivégzést, mi?

– A hagyományaink szerint az fog kivégezni, aki elkapott. Szerinted megkockáztatják azt a cirkuszt? – vigyorodott el Ethan.

Najib Dionra nézett, és gyanakvó kifejezés tűnt fel sebhelyes arcán. Dion megpróbálkozott egy ártatlan mosollyal. A jelek szerint túlságosan jól sikerült, mert Najib horkantva felnevetett, és eldobta a fegyverét.

– Az első műsorotok is emlékezetes volt – tette hozzá.

– Közvetítették nálatok is? – kérdezte csevegő hangon Ethan.

– Persze – bólintott Najib. – Megpróbálták bebizonyítani, hogy egész Trizanton ördögtől való, de fordítva sült el.

Most, hogy Najib fegyvertelen volt, és a kezét a magasba tartva felállt, Dion is fellélegzett. Hátrébb kúszott pár métert, és csak utána tápászkodott fel. Megdörzsölte a mellkasát ott, ahol előzőleg Najib súlyának jelentős része nehezedett rá, és végre fel mert lélegezni.

A szeme sarkából szúrta ki a mozgást. A hangárkapu közelében Bill egyik kézzel eltette a pisztolyát, a másikkal pedig a fejét fogta.

Az egyik őr épp azon volt, hogy hátrabilincselje a fogoly kezét, míg a másik tisztes távolból továbbra is fegyvert szegezett rá. Najib most már vita nélkül hagyta magát, Dion legnagyobb megkönnyebbülésére. Az életveszélyes közjátéktól eltekintve pontosan ez volt a célja, amikor kiszedte őt a tengerből. Ha a férfi másik hajóra kerül, talán kérdés nélkül kivégzik, így viszont szólhattak az érdekében.

Végre Niké is közelebb mert jönni. A biztonsági őrök csak Najibtól két méterre állták el az útját.

– Jó téged újra látni – mosolyodott el a lány.

Najib tetőtől talpig végigmustrálta. A rosszalló kifejezés valószínűleg a lány trizantoni gyakorlóruhájának szólt, amelyen jól láthatóan szerepelt a hadnagyi rangjelzés is.

– Ha a kisasszony nem veszi zokon, más körülmények között jobban örültem volna neki.

– Saab hadnagy – javította ki Niké.

– Lefokoztak? – kérdezte Najib.

– Sokkal jobb hadnagynak lenni itt, mint őrnagynak Shinariában.

Najib arcán fájdalmas kifejezés suhant át.

– Jobban kellett volna vigyáznunk rád.

– Nem rajtad múlt – rázta meg a fejét Niké.

A két biztonsági őr végre végzett, és a foglyot maguk előtt terelve indultak el a kapu felé.

– Egy percet kérek még! – állította meg őket Ethan, amint odaértek mellé. – Mit értesz azon, hogy fordítva sült el a közvetítés?

Najib felé fordult, már amennyire a bilincs és az őrök engedték.

– Egész Shinaria rájött, hogy teljesen őrültek vagytok. De ahogy megfigyeltem, közkatonától főtisztig mindenki örült neki, hogy nem öltétek meg a kis kedvencünket.

– Csak nem ingott meg a fegyelem?

– Ott még nem tartunk, de nem is kötelességem neked jelenteni. Inkább azt mondd meg, hogy mi volt ez a három istencsapása a csata végén? – hajolt hozzá közelebb a férfi.

Ethan legyintett, és Dionhoz fordult.

– Mi is a hivatalos nevük?

– Metamorf Légi és Szárazföldi Egységek. Becenevükön gorillák – tájékoztatta vigyorogva Dion.

– Azért lehetne valami menőbb – elégedetlenkedett Ethan.

– Szó se lehet róla! Jó lesz a gorilla, ha a mieinket sáskáknak hívjátok.

Niké megköszörülte a torkát.

– Nem úgy volt, hogy erről nem is tudsz?

Najib felhorkant.

– Valahogy csak kiszivárgott az információ – állapította meg.

– Elég volt, lejárt az idő! – szólt közbe Bill. – Kísérjék le a foglyot a fogdába!

– Később még meglátogatunk – ígérte neki Dion.

– Na, még csak az kéne! – hőbörgött a parancsnok. – A fogolylátogatás külön engedélyhez van kötve.

Dion és Ethan összevigyorogtak. Niké úgy nézett Najib után, mintha máris szeretne külön engedélyt igényelni, holott a férfit még el sem szállásolták.

– Na halljam, miért is volt olyan fontos a hajóra szállítani ezt a pasast? – érdeklődött Bill, miután a liftajtó becsukódott a hármas fogat mögött. A fiúkhoz fordult, és folyton mosolygós arcán szigorú kifejezés tűnt fel.

– Ő Najib Tafgar – válaszolt Dion, mert úgy sejtette, elsősorban neki szól a kérdés. – Ő biztosította a túlélésünket a szigeten.

– A jelentésetek alapján birodalmi kém. Biztos vagy benne, hogy így hívják? – kérdezte gyanakodva Bill.

Dion csak tanácstalanul megvonta a vállát. A férfi vezetéknevét is csak Nikétől tudta, mert Najib még bemutatkozni sem volt hajlandó a szigeten.

– Ezt a nevet biztosan használta – vette át a szót Niké. – Sosem kérdeztem, hogy mi az eredeti. De kezeskedem érte. Nem fog gondot okozni.

Bill megdörzsölte a halántékát.

– Már így is épp elég gondot okozott. Hányszor fog még fájni a fejem miattatok?

– Többször már nem – válaszolt gyorsan Ethan. – Senki más nem volt az Uzon-szigeten.

– Esetleg a Torshan-flotta további túlélői? A császári sereg „beépített” emberei? – tippelt Bill.

– Nincs senki más – erősítette meg Niké.

– Ha mégis, akkor a következő hadifogoly mellé ti is mentek a fogdába! – morgolódott a férfi.

– Van veszteségünk? – köszörülte meg a torkát Ethan.

A parancsnok hajlandó volt ejteni a témát.

– Nincs. A Denevérek közül öt összetört, két könnyebb személyi sérülésünk is van, de mindenki túlélte.

Dion válláról legördült néhány nehéz kő. Szerencséjük volt: Torshan serege végig a Humanoidokra koncentrált, és kevés figyelmet fordított a Denevérekre. Billék csapata pedig csak távolról támogatta őket, és nem kerültek kereszttűzbe. Ha a gorillák valamivel később érkeznek, akkor biztosan megfordult volna az állás.

Bill Nikéhez fordult.

– Ha kivételesen tudtok viselkedni, akkor még a mai napon feloldjuk a korlátozásokat. Szépen bizonyítottál.

Niké arca felragyogott.

– Köszönöm.

– Te se bíztál benne? – kérdezte kicsit csalódottan Ethan.

Bill megrázta a fejét.

– Rajtatok kívül még én bíztam benne a legjobban, és még én is korainak tartottam az éles bevetését. Van elképzelésed róla, hogy mi történhetett volna, ha Niké Saab egészen eddig csak egy szerepet játszott, hogy beférkőzzön közénk?

Dion Nikére sandított. Ő megbízott a lányban, de csak azért, mert pontosan tudta, hogy mit jelent neki Ethan. Kizártnak tartotta, hogy Niké ellenük fordulna.

– Még Shinariában sem lehetnek olyan barmok, hogy efféle küldetést varrjanak a nyakába. És ha mégis, akkor nem küldtek volna rá fejvadászt – sorolta az érveket Ethan.

– Ezzel el is mondtál mindent, ami mellette szólt – mutatott rá Bill. – De én is csak akkor nyugodtam meg, amikor a „kisasszony” elkezdte ritkítani a Vadászokat.

Niké arcán egy dühös fintor futott át.

– Engedélyt kérek meglátogatni és tökön rúgni a foglyot.

Bill elvigyorodott.

– Engedély megtagadva. A fogoly még nincs tökön rúgható állapotban. Blackburn, kezdjetek hozzá a javításhoz! Nem tudjuk, mikor jön a következő támadás, és ha jól számolom, csak a császári flotta van hátra a tengeren.

Dion értőn bólintott. Minél hamarabb újra bevethetőnek kellett lenniük a Humanoidoknak, és ha a császári sereggel néznek majd szembe, akkor nem engedhetik meg maguknak még egyszer, hogy hiányos fegyverzettel szálljanak fel. Valószínűleg máris eljutott a hír a főtábornokhoz is, hogy elkészült a harmadik Humanoid. Készülni fognak rájuk, ugyanúgy, ahogy Torshan készült Dion víz alatti hajóeltüntető trükkjére.

– Még ma elkészülünk velük – ígérte, pedig már csak három-négy órája volt a mai napból. Bill bólintott, majd búcsút is intett nekik. Bizonyára neki is volt még dolga, nem figyelhetett folyton a három legproblémásabb pilótára.

Niké örömtől sugárzó arcán most egy bocsánatkérő mosoly tűnt fel, ahogy Dionra pillantott.

– Ne haragudj, hogy máris javítani kell Tristant. Vigyáznom kellett volna rá.

Dion felnevetett.

– Már megszoktuk. Láttad volna, hogy Ethan hogy törte totálkárosra Chloét a próbaútján!

– Bokán rúglak.

– Öhh… Chloét csak egyszer láttam összetörni.

– Na, az első bevetés után is hasonló volt a helyzet, mint amikor elkaptátok. Gyakorlatilag a meghajtón és a pilótafülkén kívül ki kellett cserélnünk az egészet, mert elszúrta a landolást – vigyorgott Dion.

– Hogyhogy? – érdeklődött Niké.

Ethan morgott valamit az orra alatt, de közben félreérthetetlenül az elfogott fülke felé sasszézott. Szemmel láthatóan el akarta érni, még mielőtt a hangárba sorakozó műszakisok lenyúlják. A karbantartók Oscar vezényletével már el is kezdték keresni a javításhoz kellő alkatrészeket.

Dion nevetve foglalta össze Chloe történetét, miközben követte a barátját a tojás alakú fülkéhez. A targoncák motorjai felbőgtek, úgyhogy a fiúnak is fel kellett emelnie a hangját.

Niké a fejét csóválva hallgatta a szavait. Ethannek valamiért nem akaródzott kiegészítenie a történteket, de nem is morgott már miatta, mert jelenleg lefoglalta a pilótafülke, amit önkényesen elfoglalt.

Dion is belesett az ajtón. A műszerek nem kaptak áramot, de attól még ismerősnek tűntek neki. A kormány ugyanazzal a megoldással készült, mint a saját, réges-régi Humanoid-szériájuké és az új gorilláké. A pedálok valószínűleg hasonló elgondolással helyezkedtek el. A monitorok körül hiányoztak a gombok, és felül is tiszta volt a műszerfal, de ezeket a finombeállításokat bizonyára Stephenre bízták.

– Niké! – szólalt meg hirtelen Ethan.

– Igen? – kérdezte a lány. Őt nem érdekelte különösebben a fülke, valószínűleg tökéletesen ismerte. Most a kezét karba fonva állt meg úgy egy méterre a feltört ajtótól.

– Egy kis gyakorlás után biztos, hogy boldogulnék vele – jelentette ki magabiztosan Ethan.

Niké felnevetett, és közelebb lépett. Dion érezte, hogy lemaradt valamiről, de odaengedte a lányt. Őt kevésbé érdekelte a pilótafülke. A robot többi részére lett volna kíváncsi.

– Kár, hogy már nem tudjuk beindítani – nézett rajta végig Niké, és egy tízcentis, tégla alakú kis szerkezetre mutatott. – Ez az átjátszóállomás, Stephen innen vezérel. Segít beállítani a kamerákat, beméri az ellenséges gépeket, és el is süti a beépített fegyvereket, ha valami túl közel jön. Ez koncentrálja a pajzs energiáját is oda, ahol veszélyt érzékel.

– Nem szól bele a vezetésbe? És nem bírál felül? – érdeklődött Ethan. – Elvégre ha mesterséges intelligencia, akkor hozhat önálló döntéseket is…

– Túlmisztifikálják – legyintett Niké. – Stephen csak egy gép, ráadásul minél távolabb van az átjátszóállomástól, annál lassabb. Lehet, hogy tanulékony, de nincs öntudata. A császár parancsol neki.

– A császárnak pedig a főtábornok – tette hozzá Ethan.

– Lényegében… igen – bólintott rá Niké.

Dion megcsóválta a fejét.

– Ha kijátszottátok magatokat, szükségünk lesz néhány zöld és ezüst páncélra.

Ethan már épp kezdett belemerülni a műszerek vizsgálatába, úgyhogy most felnyögött.

– Nincs ezüst sem? – próbálkozott.

– Minden tartalékot nyersen küldtek.

– Francba. Előbb meg kell látogatnunk Tirát.

– Tudtam, hogy kitalálsz valamit.

– Electrának ellőtték a lábfejét. Még mindig érzem.

– Gondolom – bólintott Dion. Már a levegőben felmérte a károkat. Electra sérülésével nem volt különösebb gond, Tristané sokkal jobban aggasztotta. Még egy-két találattal működésképtelenné tudták volna tenni a robotot. A gravitonmeghajtó védelme megmaradt, de ha a pilótafülke vezetékeit szétcincálják, vagy megsértik a reaktort, akkor Tristan próbaútja egyben az utolsó is lett volna. – Mielőtt eltűntök pihenni, szedjétek szét a robotokat! Fektessétek el Electrát! – osztotta ki az utasításokat Dion.

– Nem úgy volt, hogy Tristannal kezdesz? – méltatlankodott Niké.

– Nem olyan egyszerű, Electra nem áll meg a saját lábán – világított rá Dion.

Ethan végre hajlandó volt kiszállni a pilótafülkéből.

– Máris intézkedünk – nyugtázta. – Mennyi idő alatt lesznek kész?

Dion gyors fejszámolást végzett. A robotok lábfejének cseréje gyorsan ment, és a mellkason lévő alkatrészek sem okozhattak gondot. A tartalék kardot – azt, amit még a kutatólaborban szereztek vissza Nikétől – most a fal mentén fektették el. Azt esze ágában sem volt megmozdítani, úgy volt vele, hogy Ethan majd kicseréli magának, ha már tönkretette a sajátját.

– Ha minden simán megy, és nem kell rátok várnunk a mozgatáshoz, akkor két-három óra alatt megvannak – becsülte végül.

– Na, mit mondtam? – nevette el magát Ethan, és Niké is követte a példáját.

TPS-03

Ethannek másnap már esze ágában sem volt a hangár közelébe menni, hacsak nem szólalnak meg a szirénák. Előző este Dion kihasználta nemcsak az ő, de Niké közreműködését is, és festésben, targoncázásban, és egyszerűbb szerelési munkálatokban igénybe vette a szolgálataikat. A hajóágyúk kérdését elnapolta: állítása szerint azok felújítása volt a mai programja, és az előzetes fenyegetésekkel ellentétben nem volt szüksége sem Ethan, sem Niké segítségére. A Ricofeld huszonnyolc ágyújából csak három ment tönkre, és még két továbbit kellett kipofozni, hogy újra működőképesek legyenek. De gyakorlatilag a humanoidos szállítással és a műszaki személyzet munkájával egyetlen nap alatt rendbe lehetett hozni minden kárt, amit Torshan okozott a hajón. Beleértve a 3-as hangár feletti tetőt is.

Ethan nem önszántából tudta meg mindezt. Egyszerűen képtelenség volt leállítani Dion szövegelését, amíg elköltötték a reggelit. Megpróbálta elterelni a saját gondolatait, de azok a fránya hajóágyúk újra és újra visszarántották a beszélgetőpartneréhez. Pedig Dion nem igényelt különösebb figyelmet, szemmel láthatóan most az is elég volt neki, ha a saját hangját hallgathatja. Részletes napirendet dolgozott ki magának, és úgy saccolta, hogy még takarodó előtt végezni fog.

Mi tagadás, a tegnapi számítása is helyesnek bizonyult. Ethan mérte az időt: Electra és Tristan három óra és tíz perc alatt készültek el. A tízperces csúszást a kard felvételének köszönhették, mert a mitugrász azt már nem számolta bele. Utána pedig még leellenőrizte, hogy a többiek mit végeztek Daphnén. Este tizenegykor mindhárom Humanoid bevetésre készen állt, csak épp a pilóták voltak hullafáradtak.

Ethan nem látta Nikét a reggelinél – a többiek szerint rég végzett, mire a fiúk egyáltalán megtalálták a büfét –, úgyhogy az adóvevőn keresztül érte el. A lány csak késve válaszolt, valószínűleg még nem szokta meg a trizantoni eszközöket.

Ahogy a hajót sem. Niké negyedórás késéssel érkezett meg ahhoz az edzőteremhez, amit Ethan kijelölt számára. Ethan már átöltözve, a gyakorlóruha fölé vett védőfelszerelésben várta az ajtó előtt, és épp készült ismét felhívni, amikor a lány végre megjelent a folyosó végén. Megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, és futólépésben egy pillanat alatt Ethan mellett termett.

– Eltévedtem – mentegetőzött.

– Pedig nincs elrejtve – vonta fel a szemöldökét Ethan.

– Ez a hajó kész labirintus – panaszkodott Niké. – Minden folyosó egyforma.

Ethan ebben egyetértett, de számára egészen logikusnak tűnt a folyosók sorszám és ábécé szerinti elnevezése, csakúgy, mint a fedélzetek betűjelei, úgyhogy egyáltalán nem értette, hogy hogyan lehet valaki ennyire elveszett.

– Már jártál is itt – morogta.

– De akkor veled együtt jöttem. És már nem járnak őrök a nyomomban.

– Aha. Szóval GPS-nek használtad őket – vonta le a következtetést Ethan, és elvigyorodott. A saját testőre most tőle két méterre unatkozott.

Niké felnevetett.

– Annak is – bólintott.

Ethan nem akart sokkal több szót vesztegetni erre a témára.

– Vedd fel a védőruhát! – mondta inkább.

– Mit találtál ki? – kíváncsiskodott Niké.

Ethan elmosolyodott az orra alatt.

– Kíváncsi vagyok rá, hogy mit tudsz.

Niké kérdő tekintete nem változott, de a fiú nem fejtette ki bővebben. Pedig csak szerette volna tudni, hogy Niké hogy bánik azzal a karddal, ami a Humanoid felszereléséhez tartozott.

Amíg a lány eltűnt a női öltözőben, Ethan felmérte a terepet odabent. Azért szerette ezt az edzőtermet, mert itt mindig volt szabad hely, sőt, gyakran akár kettesben is maradhatott az edzőpartnerével. Az öt futógép ezúttal üres volt, csak egy fekvenyomó padot foglalt el egy megtermett férfi, és olyan súlyokkal játszott éppen, amiket Ethan Electra nélkül meg sem próbált volna megközelíteni. Az ő testalkatával értelmetlen lett volna ilyesmire gyúrni. A fürgesége volt a legnagyobb előnye.

A szőnyeg túlsó végét két nő foglalta el, de még bőségesen elfértek ők is. A központi edzőtermekben valószínűleg csak időpontfoglalással kaptak volna helyet.

Niké öt perccel később került elő, a jelek szerint edzésre készen. Ethan a szőnyegre invitálta a lányt.

– Gondoltam, ideje megpróbálkoznunk a vívással, de bemelegítésnek a puszta kezes harc lesz a legjobb.

Niké arcán értetlen kifejezés jelent meg.

– Veled verekedjek?

– Igen. Diont is én szoktam edzeni. Neked legalább megelőlegeztem a védőruhát is.

Niké apró mozdulattal megrázta a fejét.

– De…

– Mi az?

– Biztos vagy benne?

– Nem fogsz olyan könnyen földbe döngölni – húzta ki magát Ethan.

Niké egyértelműen zavarban volt, a szeplői körül halvány pír jelent meg.

– Nem is azért… csak…

– Bökd már ki! – szólt rá Ethan. A lányra volt írva nagy, vöröslő betűkkel, hogy teljesen új neki a helyzet. Talán Shinariában nem tanították meg verekedni a pilótákat?

Niké vett egy mély levegőt, és úgy hadarta el, hogy összeakadtak a szavai.

– Soseedzettemmégfiúkkal.

– Komolyan? – döbbent meg Ethan.

– Komolyan – bólintott Niké. – Shinariában külön női edzőink voltak. És nem hiszem, hogy most menne… Elvégre egészen mások a férfiak és a nők testi adottságai, és a férfiak egyébként sem vennék komolyan a küzdelmet.

Ethannek kedve támadt a falba verni a fejét. Sokat olvasott Shinariáról, és számíthatott volna rá, hogy efféle szokások alakultak ki, de attól még álmában sem gondolta volna, hogy ennyire régimódi elveket vallanak a hadseregben.

– Nyugtass meg, hogy nem szoknyában edzettél! – morogta.

Niké halk, nevetésszerű hangot hallatott.

– Nem. Katonaként szerencsére viselhettem nadrágot is.

Ethan a fejét fogta, és körülnézett a teremben, hogy megoldást találjon a problémára. A szőnyeg túlsó végén a két nő épp pihenőt tartott. Tengerészgyalogosok voltak, valamivel idősebbek, mint Niké vagy ő, és testalkat terén a súlyzózó izompacsirtához álltak közelebb. A megoldás kézenfekvőnek tűnt.

– Szerzek neked ellenfelet – vigyorodott el, és már el is indult a hölgyek felé.

– Mi… micsoda? – hördült fel Niké a háta mögött, de Ethan már oda is ért az idegenekhez. Megköszörülte a torkát, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Benne vagytok egy párcserében? – érdeklődött, miközben próbált lazának tűnni.

A két tengerészgyalogos úgy mérte végig, mintha még nem reggeliztek volna, és Ethan kifejezetten étvágygerjesztő lenne. A fiú torka kattant egyet. Rájött, hogy nem gondolta ezt végig rendesen, de most már nem visszakozhatott.

A két nő összenézett. Mindkettejük válla megrázkódott a nevetéstől. Az egyikük egy fél, a másik egy egész fejjel magasodott Ethan fölé.

– Csak nem a gyengélkedőn szeretnétek pihenni? – érdeklődött az alacsonyabb.

– Annyira azért nem vagyok könnyű préda – húzta fel az orrát Ethan.

– Ohhó, hát persze – bólogatott a nő, és a barátnőjéhez fordult. – Nekem adod?

A másik végigmérte Nikét, és hajszálra ugyanolyan farkasmosoly kúszott az arcára, mint a barátnőjének.

– Tekintsd karácsonyi ajándéknak! – intett, és a szőnyeg másik végén hagyott lány felé indult.

Nikéről lerítt, hogy szeretne elszaladni, Ethan pedig minden igyekezetével azon volt, hogy rajta ne látsszon meg, hogy bizony ő is….

A testőr karba font kézzel helyezkedett el a fal mellett. Ethan kezdett kételkedni a hasznavehetőségében.

– Ha lehet, azért maradjunk a nyolc napon belül gyógyuló sérüléseknél! Ha eltöröd valamimet, nem engednek felszállni.

A nő elnevette magát, és felvette a kezdőállást.

– Micsoda kifogások!

Ethanben még élénken élt a katonai kiképzése, de pilóta lévén nem akarták minden nap agyonverni. Akkor is vigyáztak rá, amikor a Humanoidra képezték ki a laborban. A saját súlycsoportjában határozottan nem volt rossz, de a tengerészgyalogosok egy egészen más szinten álltak, mint ő. Pláne, mivel őket rendesen megtanították a kommandósok harcművészetére, míg a pilótáknak csak néhány alapvető gyakorlatot mutattak meg.

Mindenesetre nem futamodhatott meg most, hogy már Nikét is belekeverte a dologba. A nő arca sokkal ádázabbnak bizonyult, mint a mozdulatai. Könnyedén kezdtek, a gyakorlatok sokkal jobban hasonlítottak edzésre, mint párharcra, úgyhogy az első perc elteltével Ethan már kezdett reménykedni benne, hogy megúszhatja sérülés nélkül. Fokozatosan váltottak keményebb ütésekre és rúgásokra, és Ethannek lassan a védőruha alatt is sajogni kezdtek a bordái. A nő ökle nem volt különösebben veszélyes, de a rúgásait képtelenség volt kivédeni. Ráadásul Ethan hiába próbált eltáncolni előle, az ellenfele minduntalan megtalálta.

Régen volt már ilyen jó partnere – Dionnal egyszerűen nem lehetett komolyan venni az edzéseket –, úgyhogy teljesen belefeledkezett. Csak akkor nézett fel, amikor meghallotta a nyikkanást a szőnyeg túlsó feléről.

Niké éppen hanyatt érkezett, és levegőért kapkodott. A partnere a kezét nyújtotta neki, hogy felsegítse, és a lány már fel is pattant, de tisztes távolba lépett. Vetett még egy haragos pillantást Ethanre.

Aztán a fiú arra eszmélt, hogy egy ököl csapódik az arcába.

– Auh – nyögött fel.

– Ha nem rám figyelsz, nagyon kikapsz! – figyelmeztette az ütés gazdája.

Ethan letörölte a vért a szája sarkából, és gyorsan ellenőrizte a fogait. Szerencsére még mind megvolt.

– Vettem – morogta. – Nincs kedved megtanítani azt a mozdulatot? – mutatott Nikéék felé. A lány ismét nyekkenve érkezett a hátára.

Ethan csak azt vette észre, hogy a lába eltűnik alóla, a bal karja hátrafeszül egy pillanatra, valami megtaszítja a lapockáját, és ennek következtében a talaj és a plafon gyors léptű táncba kezd. Kiszakadt belőle a levegő, ahogy egy légi bukfenc után a háta a szőnyegnek csapódott.

– Erre gondoltál? – érdeklődött szenvtelenül a nő.

– Pontosan erre – nyögte a fiú, és az edzőpartnere felajánlott kezébe kapaszkodva álló helyzetbe húzta magát.

A fal mellett strázsáló testőr arcára roppant elégedett vigyor kúszott.

Niké csak egy negyedlépéssel maradt le Ethan mögött, pusztán azért, hogy senkinek ne tűnjön fel, ha esetleg eltévedne Tira dolgozószobája felé menet. A fél délelőttön át tartó edzés után még a zuhany sem tudott igazán életet verni belé, de legalább meggyőződhetett a bordáit, a hasfalát és a combját pirító foltokról. Biztos volt benne, hogy holnapra színjátszásba kezdenek. Ráadásul baromi érzékenyek voltak. Shinariában az edzések során soha nem intézték el ennyire.

Ethan óvatos tempójából ítélve nem ő volt az egyetlen, akinek nehezére esett a járás. A fiú azóta, hogy bejelentette, hogy ezekkel a sérülésekkel az első útjuk Tirához fog vezetni, egy szót sem szólt, csak alkalmanként pillantott Nikére. A szája sarka is feldagadt. Niké legalább az arcán nem viselte nyomát az edzésnek.

Tira szobája olyan közel volt, hogy Niké élt a gyanúperrel, hogy Ethan választása épp ezért eshetett erre az edzőteremre. Csak két emeletet kellett lemenniük a lépcsőn, és utána egyetlen folyosón végighaladniuk. Az egyik ajtón olyan hangos nevetés szűrődött ki, hogy Niké biztos volt benne, hogy még ő sem tévesztené el. Pedig az ajtók is hajszálra egyformák voltak a mellettük jelzett számoktól eltekintve.

Ethan megállt a bejárat előtt, és Nikéhez fordult. A szájának csak a sértetlen felét húzta mosolyra.

– Felkészültél?

– Mire? – vonta fel a szemöldökét Niké.

A sikolyra, nyugtázta aztán. Amint Ethan kopogás nélkül benyitott a szobába, Tira és Abigail is feléjük fordultak, és az idősebb nő azonnal felsikoltott, amint meglátta őket. Az asszisztensének is elkerekedett a szeme.

– Csak edzettünk – magyarázta Ethan, megelőzve a kérdést, és beljebb terelte Nikét az ajtón.

– De… az ég szerelmére! – hőbörgött Tira – Legközelebb finomabban! Mit műveltél az arcával?

– Nem én voltam – válaszolt gyorsan Niké.

– De, az ő hibája – cáfolta meg rögtön Ethan, és önkényesen elfoglalta számítógéphez közelebb eső ágyat. – Ha Niké nem akadékoskodik, akkor mindketten megússzuk.

– Ne kend rám! – háborodott fel Niké. – A te ötleted volt kihívni azt a két szörnyeteget.

– Tengerészgyalogosokat – pontosította a fiú testőre, kifejezetten vidám hangon. Mögöttük lépett be, de nem maradhatott sokáig.

– Kifelé, már vége a műsornak – mordult rá Ethan.

– Igenis – tisztelgett vigyorogva a férfi, és elhagyta a dolgozószobát.

– Tengerészgyalogosokkal verekedtetek? – vonta fel a szemöldökét Tira.

Ethan csak bólintott. Niké vett egy mély levegőt, és pár szóban elmagyarázta a történteket. Abigail már az elején is vidáman hallgatta, Tira pedig a sztori közepén nevette el magát. Ethan viszont, ha lehet, még morgósabb hangulatba került a végére.

– Gyakori náluk az ilyesmi? – érdeklődött csilingelő hangon Abigail.

– Volt már rá példa – csóválta meg a fejét Tira, és gyakorlott mozdulattal húzta elő az elsősegélyes dobozt. Abby közben kifeszítette a paravánt a két ágy közé.

Az orvosi vizsgálat nem tartott sokáig: Tira meggyőződött róla, hogy egyiküknek sem tört el semmije, és miután végzett, Ethant a fogászatra, Nikét pedig szimulátoros gyakorlatra utalta be. A lány nem bánta különösebben, hiszen addig is, amíg a működött a fején a sisak, legalább nem érezte a sajgást a saját testének számtalan pontján.

Csak órákkal később szabadult, és a fájó testrészek sorát most már a feje is gyarapította. A kezére nézve megállapította, hogy még a bütykök is kivörösödtek rajta: annak eredményeként, hogy néhány elszánt próbálkozását siker koronázta, és elvétve, de sikerült megütnie az ellenfelét.

Ma már semmi mást nem akart csinálni, csak visszavonulni a szobájába, és alvással ellopni a délutánt. Csakhogy amint kilépett az ajtón, rögtön Ethanbe ütközött. A fiú odakint állt a falnak támasztott háttal, és ismét egy shinariai történelemről szóló könyvet olvasott, abból a korszakból, amikor Shinaria először hódította meg és hajtotta az uralma alá a mára már Trizantonként ismert államokat.

Ethan most leeresztette a kötetet az arca elől.

– Miért nem jöttél be? – kérdezte gyanakodva a lány.

– Még két oldal, és bementem volna – csúsztatta a zsebébe a könyvet Ethan. A sebe egy fokkal rosszabbul nézett ki, mint néhány órája, de most már tudott mosolyogni. – Gyere velem!

– Minek? – kérdezte Niké.

– Csak mutatni akarok valamit.

Niké jobb híján követte a fiút. Egy kicsit reménykedett benne, hogy az étkező felé veszik az irányt, mert az ebédidő már vagy egy órája megkezdődött, de azt még az ő tájékozódási képességeivel is meg tudta állapítani, hogy szó sincs ilyesmiről. Ethan célba vette a legközelebbi liftet, ami egészen a felső fedélzetig szállította őket. A felvonóból kilépve egy kis előtérben találták magukat, aminek vaskos, szürke fémajtaja már a szabad térre nyílt. Az ajtó egészen újnak tűnt: Niké úgy sejtette, hogy nemrégiben cserélhették ki.

A szél erősen fújt kint, testközelbe hozta a tenger illatát. Ahogy a lány meg tudta állapítani, a hullámok is fehér habot verve nőttek a magasba. Az égen vaskos felhők gyülekeztek.

– Még van egy kis időnk a vihar előtt – vett egy mély levegőt Ethan.

– Még néhány óránk – bólintott Niké, és követte a fiút azon a keskeny folyosón, ami a hajóra felszerelt lézerágyúk, rakétakilövők és óriási pajzsgenerátorok között futott. Úgy gondolta, hogy talán ezeken túl van az a titokzatos hely, ahová Ethan vinni akarja. Talán egy terasz a személyzet napfényre vágyó tagjai számára, vagy talán egy üvegház, ahol néhány növény is helyet kapott ezen a monstrumon – elvégre Torshan zászlóshajójának fedélzetén kialakítottak egyet –, de a fedélzeti fegyverek sora csak nem akart véget érni. Ethan egészen a korlátig sétált.

Pár száz méterre tőlük állomásozott a szomszédos hajó. A Ricofeldhez képest csak egy apróságnak tűnt, az árbóckosár teteje is alig érte el azt a magasságot, ahol Nikéék álltak. Jobbra, a távolban kirajzolódott egy sziget – bizonyára a Blezír-sziget, ahol a lányt kis híján kivégezték.

– Ezt akartad megmutatni? – kérdezte kicsit csalódottan. Látott már sokkal szebb hajókat, és látott már a szívének kedvesebb szigetet is. A szél itt még erősebben fújt, a lány fázósan húzta össze magán a gyakorlóruhát.

– Nem csak ezt – rázta meg a fejét Ethan. – Csak szerettem volna kettesben maradni veled. A jó helyek ilyenkor mind foglaltak.

Niké gyanakodva vonta össze a szemöldökét. Nem maradhattak igazán kettesben: a fiú testőre nem tágított mellőlük, bár most néhány méterrel arrébb állt meg. A jelek szerint Ethan mostanra már meg is feledkezett róla. Niké sem foglalkozott a jelenlétével.