Chris Land

Mindenség lelke

Salawa

Webster-sorozat 4.

Chris Land: Mindenség lelke – Salawa

©Chris Land

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Chris Land

Borító nyomdai előkészítése: Szabó Borka

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/chrisland0223/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156624208

mobi ISBN 9786156624215

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Útmutató

* – A történet egyes szám első személyben íródott.

*** – A történet egyes szám harmadik személyben folytatódik.

Az ismeretlen szavak, mondatok dőlt betűvel vannak megkülönböztetve egymástól, melyeknek magyar megfelelője a következő szóban vagy mondatban megtalálható, ismétléseknél azonban hanyagolhatók.

A felhasznált irodalom sajnos nem áll a rendelkezésemre, mert képtelenség lenne felsorolni mindazon könyvek íróit és kiadványaik címét, amelyeket elolvastam, hogy némileg tájékozott legyek az adott ország múltbeli és jelenlegi kultúrájában, szokásaiban. A további ismereteimet hallomásból, mendemondákból szereztem, a misztikumhoz közel álló jelen való világból merítettem, az izgalmas történetet pedig a fantáziám dúsította. A nevek nem takarnak valós személyeket, ha mégis egyezés mutatkozna, az csupán a véletlen műve.

„…A világok kulcsát egyedül

magadban leled.”

Thoth

Mélysötét éjjel volt, az égen milliárdnyi csillag világított, melyeket a fényszennyeződéstől nemigen láttam. Pedig szívesen megkerestem volna a Dél Keresztjét, hogy elábrándozzak rajta, helyette azonban Ramanra pillantottam. Mindig elnézegettem szálas alakját – megfontolt, kimért lépteiben nem volt lustaság. Legszívesebben belé karoltam volna, de mivel ez Kairó utcáin nem járja, így csendben bandukoltam mellette.

Nemrég még a szálloda előtt várt rám, s miután kivettem a megőrzőből a nekem szánt küldeményt, megláttam őt az utca túloldalán, amint épp egy fának támaszkodott, mert az kidőlt volna nélküle. Mivel rendesen megtámasztották egymást, a dudáló autókra fittyet hányva átmentem az utcán, közben a fékező járgányok fénypászmáiban alaposabban szemrevételeztem őt. Fehér inge háromnegyedig volt begombolva, az ujja az alkarján felgyűrve, kezei elvesztek farmerja zsebében. Mindezt letakarta egy vádliig érő burnusszal, mely középen nem volt összefogva, s ahogy a fékcsikorgások felharsantak, a hosszú lepel is meglebbent. Bronzbarna bőre mit sem veszített árnyalatából, fekete szeme csillogott a fényben, s ahogy a kocsikra nézett, az egyik szemöldöke felemelkedett, vajon átérek-e, mielőtt elütnek.

Elmosolyodtam, amikor erre a jelenetre visszagondoltam, bár akkor már megtettünk jó pár utcát. A távolban még felhangzott néhány dudaszó, ami már nem nekem szólt, valahol messzebb halk zene lüktetett, az utca végén megfordult egy autó, reflektorának fényei egy pillanatig megvilágítottak minket. Fogalmam sincs, hol járt gondolatban bronzemberem, de megingatta a fejét, majd kibökte, ami egyiptológushoz híven a szívét nyomta: – Mindig akkor történik valami, amikor én nem vagyok itt. Megtalálták ezt a sírt, rábukkantak arra a szarkofágra, feltárták azt a repedést vagy alagutat, amelyet eddig nem, s mit találtak benne… Szenzáció!

– Az ókori Egyiptom csodái, te régész vagy, neked magyarázzam? – nevettem el magam. – Ne bánkódj, túrj bárhol, mindig találsz majd valamit.

– Az egyetemre is be kéne néznem – taglalta.

– Miért, a pókhálószervezet most nem akarja kérni a segítségedet, hogy felderíts nekik valamilyen ügyet? Megfejtem én veled.

– Dykens, a főnök lapít. Nem telefonált, személyesen sem jött el, üzenetet sem küldött, csak hallgat, mint sült hal a serpenyőben.

– Rá se ránts, egyszer csak megjelenik.

– Ne fesd az ördögöt a falra – figyelmeztetett –, addig még számtalan dolgot el kéne intéznem. Remélem, a legközelebbi ügye előtt ad még pár napot, hogy összeszedjük magunkat. Ausztrália kissé húzós volt, főleg az a kockamedúza.

– Aha, a többi méregzsákra már csak legyintesz.

A férfi nem legyintett, sőt megtorpant, így megálltam én is, és azt fürkésztem, hogy most mi van. Ő nagyon lassan emelte fel a pillantását és elnézett az utca végébe, ahol négy alak tűnt fel két kutyával. Hátrasandított a sikátor másik végébe, ott szintén négy figura jelent meg két másik ebbel, majd engem vett szemügyre és megkérdezte: – Már megint mit csináltál?

– Én? Ne láss rémeket, biztos sétáltatják a kutyáikat… vagy Egyiptomban ez nem szokás?

– Mi van abban a vaskos borítékban, amit az imént kaptál?

– Mi lenne?

– Mondjuk fegyver, esetleg egy kagylófüzér.

– Egyik sem.

– Amilyen szerencsénk van, az utóbbi.

– Rossz a füled? Mondom, hogy egyik sem. Azok a kéródban vannak.

– Akkor ezek mit akarnak?

– Miért, hozzám jönnek? – szemléltem érdeklődéssel a közeledő alakokat, s az őket húzó kutyákat. Raman körbesandított, talán kiutat keresve, de az egyik oldalon egy kétszintes ház állt, a másikon pedig egy magas kőfal védte a túloldalon lévő területet, így bólintottam. – Ha baj van, tiéd a kőfal, enyém a ház.

– Akkor máris megnézheted, nyitva van-e az ajtaja, addig valahogy föltartom őket, bár szerintem nem beszélgetni akarnak ezek. Túl határozottnak tűnnek. Ránk uszítják a pitbullt és a rottweilereket, aztán…

Bronzemberem hirtelen hallgatott el, csak az alakokat figyelte, kezében a rugós bicska éle váratlanul pattant fel. A nyolc ember azonban gyorsan és eltökélten közeledett. Mivel a helyzet kezdett nagyon komolyra fordulni, elhátráltam a házig, megrángattam az ajtaját, mindhiába.

– Sejtettem – közölte hidegen az egyiptológus. – Van egy olyan sanda gyanúm, hogy direkt zárták be, így két választásunk van: megfogod azt a pajszert, ami a küszöb előtt hever, és felveszed a harcot a kutyákkal, míg kinyitom a zárat, vagy én szállok szembe velük, te pedig keresel másik kiutat, abban jó vagy. Ha találsz lehetőséget, menj! Arra viszont készülj, ha maradsz, a megsebzett állat még vadabb, ezért nem fogom kímélni őket.

Amint felvettem a feszítővasat, a férfi rugós bicskáját a markomba nyomva előkapta a mobilját, benyomott rajta egy billentyűt, letette odébb a földre, az alakok pedig ezalatt elengedték a kutyáikat. Raman sem tétlenkedett: félig ledobta magáról a burnuszt, amelyet a bal karjára tekert, közben a tenyerében is megcsillant a gyér fényben ferde ívű hajlott tőre, és eltulajdonította tőlem a feszítővasat. – Két dögöt elintézek, kettő viszont idő hiányában marad. Szarakodásra végképp nincs idő, tedd a dolgodat!

Elképesztő sebességgel vizslattam körül, de nem leltem menedékre, közben a rugós bicska élét visszapattintottam és a kést a zsebembe süllyesztettem. A szívem a torkomban dobogott, hogy nincs semmiféle kiút. Bronzemberem egy ideig állni fogja a sarat, ám a túlerő nagy, csak ő kerülhet alulra. Ez nem más, mint leszámolás: nem kérdeztek, nem beszéltek, nem lehetett kidumálni őket, csak jöttek. Eldobtam a csomagom, lendületet vettem, és akkorát rúgtam a bejáratba, amekkorát csak bírtam, noha az sem engedett, csupán fáradtan reccsent. El kell csalnom két kutyát, dübörgött bennem, ezért fogást váltva vállal rohamoztam meg az ajtót, ami minden átmenet nélkül szélesre tárulkozott előttem, így lesöpörtem a lábáról azt a debella fickót, aki épp be akart invitálni engem. Szemem sarkából azt még láttam, hogy régészem is hátrált, majd a két kezében szorongatott pajszert a támadó pitbull nyitott pofájába nyomva erőteljesen hátrarántotta a fejet. Amint a zömök nyak roppant, egy szélsebes fordulat következtében a férfi enyhén meghajolt, közben a feszítővassal már a másik oldalra csapott. Az acél az épp felé ugró rottweiler nyitott pofájában törte el a szemfogat, a markába szorított hajlott tőr pedig, követve az irányt, valamivel lejjebb vágta át az eb torkát. Mivel több idő nem adatott, a második rottweiler a bal karjába harapott, az utolsó meg a lábánál fogva döntötte le a férfit a földre.

Arra eszméltem, hogy a padlót felnyalva valamit még elsodortam, ami fémes hangot eredményezve közvetlenül mellettem csattant, így odapillantva egy ásó sziluettje bontakozott ki a sötétben, sőt az a debella is kezdett feltápászkodni, akit fellöktem. Nekem sem kellett több, megragadtam az ásót és oldalról suhintva úgy halántékon vágtam az embert, hogy elterült a koszos padlón. Hirtelen ugrottam fel, kirontottam a bejáraton, de azzal az elánnal fordultam is vissza, mert egy arab kiáltott valamit, ugyanakkor az egyik dög elengedte az archeológust és morogva rám rontott, míg a másik tovább szaggatta bal karját, az alakok kezében meg fegyver és kés csillant meg. Nem gondolkodtam: amint beértem a ház védelmébe, elkaptam az ajtó szélét, és minden erőmmel becsaptam. Egy iszonyatos puffanás következett, majd az izmos testtől a nyílászáró visszapattant. Ekkor már teljes testsúlyommal vágódtam a bejáratnak, és csak toltam, ám valahonnan nagyon mélyről jövő morgás hallatszott, s egy fegyvert tartó kéz jelent meg a tokban, ami felém fordult és lőtt. Áldottam a sorsot, hogy alacsony vagyok, így a torkolattűz csiholt pillanatnyi világosságában is konstatáltam, hogy a hajam odavan, a dörrenés pedig egy időre totál megsüketített. Mivel nem értem rá a hallásommal foglalkozni, gyorsan fordultam, kitámasztottam magam, hátam a bejáratnak vetettem, de édeskevés voltam a túlerővel szemben, így egy óvatlan pillanatban átsiklottam a túloldalra, közben kicsavartam a fegyvert a marokból, és lőttem. Arra még figyeltem, hogy az ajtó kivágódott, a fegyver nagyot rúgott, a kutya és a vállához kapkodó alak a torkolattűz fényében beesett az előtérbe, aztán kirobbantam a kapualjból, becsapva magam mögött a nyílászárót.

Kint sem volt jobb a helyzet. Három fickó mozdulatlanul az utcán hevert, egy támadónak épp behúzott bronzemberem, közben fordult, s a másikat egy jól irányzott rúgás kíséretében talpéllel a földre küldte. Ebben a pillanatban lövés dördült, Raman megtántorodott és felnézett, ugyanakkor egy eszét vesztett arab rontott neki késsel a kezében, végül eltakarta őt előlem. Régészem megremegett, kisvártatva összecsuklott, s abban a minutumban, amikor egy kocsi fékcsikorgások közepette befordult az utcába, fölemeltem a fegyvert, megcéloztam a támadni készülő kutyát, pillanatokkal később az embert, ezalatt kétszer egymás után meghúztam a ravaszt. Erőteljeset ütött a fegyver, de nem bántam, mert az eb csúszva nyúlt el a betonon, akár a gazdája, akinek szétlőttem a lábát. Ez a csöpp időveszteség is elég volt azonban ahhoz, hogy a társa fémbetétes cipőjével már az archeológust rugdalja, a haverja meg leöntse egy liter benzinnel, s egy gyufát is meggyújtson, bár a dördülésekre és kerékcsikorgásra mindketten ledermedtek, így célba vettem az egyiküket. – Ne játssz a türelmemmel! Ha még egyszer bármelyikőtök csak megmoccan, istenemre mondom, nem lesz többé feje! Fújd el azt a rohadt gyufát, vagy szétlövöm a kezed! Nem viccelek!

Az érkező terepjáró sem viccelt: áthajtva régészem teste felett elütötte a két alakot, aztán kétoldalt szinte egyszerre vágódtak ki az ajtók. A núbiai Gamal Lahoud mellől egy másik férfi pattant ki a járgányból. Ekkor fedeztem fel, hogy mennyire remeg a kezem, s az elgázolt arabok után néztem, akik már futást mímelve vonszolták el magukat a helyszínről, őket követte sántikáló társuk, a többi aléltan hevert a földön.

Az ismeretlen és Lahoud is odarohantak bronzemberemhez, finoman hanyatt döntötték az épp oldalára forduló férfit, megszemlélték a sérülését, s amíg az idegen letépte a burnusza ujját, hogy a vérző területre szorítsa azt, régészem felnyögött. A núbiai közben odament pár földön fetrengő figurához, átkutatta őket, az igazolványaikat zsebre tette, majd a közvetlen közelemben tűnt fel. Ujját a fegyverem tetejére tette és szelíd erőszakkal lefelé kényszerítette a csövet, nehogy még csak véletlenül is szétlőjem izmoktól duzzadó fekete mellkasát. Lehajolt, felszedte az archeológus ferde ívű tőrét és működő mobilját, melynek hívásazonosítóján az ő neve villogott, kikapcsolta, végül hozzám fordult. – Tulajdonképpen miért ordibálsz?

– Cseng a fülem – kiabáltam.

– Vedd lejjebb a hangerőt, nem vagyok süket. Már az autóban megrémültem tőled, és különben is, kit akarsz még lelőni, Hófehérke? Azzal kezdtem, hogy megadtam nekik a kezdőt, mi meg sietünk, mert akhi elvérzik itt nekünk.

– Elütötted! – hánytam a szemére.

– Halkabban üvölts! – förmedt rám.

– Átmentél rajta!

– Na és, lett valami baja? Ugye… akkor szedd magad!

Amíg beszélgetett, az ismeretlen a hátára dobta Ramant, óvatosan betette őt a járgány hátuljába, aztán bezúdult mellé. Én bedugtam a fegyvert az övrészembe és felszedve a csomagomat beültem az anyósülésre, Gamal pedig kifarolt az autóval, s tövig nyomta a gázpedált, csak mielőbb az elit negyedben legyünk már.

*

Az utca kihalt volt, s a terepjáró nagyot zökkent, amikor Lahoud beletaposott a fékbe. Mialatt kiszállt, az ismeretlen már bronzemberemet húzta ki a hátsó ülésről, majd a nyakára tekerte a karját. Mivel a kertkapu nyitva volt, szinte ránk várt, egyenes út vezetett a házhoz, melynek a núbiai szélesebbre tárta az ajtaját, hogy a többiek beférjenek rajta, majd ő is betódult, így én maradtam utolsónak. A toxikológus az előszobából a tágas szobába sietett, ott is egy hatalmas asztalhoz, melynek a terítőjét azonnal ráborította a rajta felsorakoztatott ókori csetresekre, vázákra, usébti töredékekre, összeaszott lábszárcsontra, nyitott könyvekre. Összefogta a cirádás abrosz széleit, s az egészet a legközelebbi kanapéra lökte. Az archeológus bágyadtan tiltakozott az atrocitás ellen, de a társa beléfojtotta a szót: – Ne nyekeregj, akhi, majd összeragasztod őket, ha renoválod ezt az egészet, de most fontosabb vagy te.

– Remek, először elintéznek, aztán meg vérzek, te pedig összetöröd a régészeti leleteimet. Jó hírem is akad, nálam nem olyan súlyos a helyzet, mint hinnétek – nyögte.

– Nem, dehogy, csak összemarcangoltak a kutyák, megvertek és megkéseltek, de majd én összeraklak téged, aztán elmesélheted ezt az egészet, meg persze azt is, hogy mindezt minek köszönheted – biztatta őt a rávigyorgó núbiai kivillantva csodálatos fehér fogsorát, és intett az idegennek, hogy pakolják fel az asztalra a társát. Gamal Lahoud, a núbiai toxikológus és múmiaboncoló valamivel magasabb volt bronzemberemnél, erősebb testfelépítése akkor is megnyilvánult, amikor segédkezve az idegennek felrámolták Ramant az asztalra és szétnyílt a burnusza, amely felfedte gyönyörű sötétbarna bőrszínét, edzett testével együtt a lepel alatt. Lahoud sóhajtott egy nagyot, míg végignézett a társán, akinek cafatokban lógott az inge véres balkarján, egy nagyobb vérfolt terjengett a csípőjénél, végül a bal vádliján lévő vértől lucskos, szakadozott farmerjára nézett, majd jártatta a száját: – Szóval, míg nyolc ember és négy kutya totál szétcseszte a bal oldalad, te még eközben telefonáltál nekem, hogy tudasd, hol vagy. Hát minden elismerésem, akhi.

– Csak arra volt időm, hogy a mobil gyorshívóján megcsörrentselek, aztán már nem volt több kezem, de neked legalább volt annyi eszed, hogy beazonosítsd a fellelhetőségi helyem – lehelte régészem. – Különben is, Chris átvállalt tőlem egy rotit a gazdájával, miután lerohant egy böhöm nagy fickót, aki kinyitotta neki az ajtót, a végjátékban pedig egy újabb kutya és a késes is az ő áldozata lett.

– Aha, addig te megetetted a dögöket, engem zaklattál, ők meg majdnem ropogósra sütöttek téged – vigyorodott el Gamal –, tiszta sor. Viszont van egy problémám: én toxikológus és múmiaboncoló vagyok, nem sebészorvos.

– Nem gond – szólalt meg első ízben az ismeretlen, s az archeológus fölött kezet nyújtott, hogy bemutatkozzon: – Amir al-Sharam.

– Gamal Lahoud – biccentett a núbiai megrázva a férfi jobbját, majd lefelé bökött. – Ez az egyiptológus pedig, aki itt heverészik, a fogadott fivérem, akhi, név szerint Aziz Mohamed Abdullah al-Harun Nasef ibn Raman. Sajnálom, hogy ismerkedésünk kezdetén épp telefonáltam… volna, s emiatt szó nélkül autóba pattantam, de most már érted a szitut: így pótoltuk az elmaradásokat.

Míg a núbiai beszélt, valahonnan előkapta bronzemberem hajlott tőrét, pár nyisszantással levágta róla az inget, kioldotta nadrágján az övet, újabb két nyeséssel lehasította a farmert, ügyesen elmetszette az alsónadrág oldalát, aztán felmérte a kárt. Ezalatt Amir sem tétlenkedett: közelebb vitte az asztalhoz a táskáját, kikapcsolta a zárját, hogy minél közelebb legyenek hozzá a benne lévő alkatrészek, hátha szüksége lesz rájuk, majd megszemlélte az archeológus csípőtájékát. – Nem olyan komoly a sérülés. A kés éle elhaladt a csípőcsont belső felülete mellett, végül elgörbülve beletört a sebbe. Több mint valószínű, hogy a szúrásnál a társad ráfogott a pengére és ő maga törte bele, hogy ne hatoljon beljebb az éle. Létfontosságú szervet nem ért, csak alig látok valamit, annyira vérzik az egész.

Ekkor már mozdultam: ledobtam a csomagot, s magammal sodortam a közelben pityergő, gyökeret eresztett Leilát, régészem húgát, hogy cselekvésre késztessem. Amíg egy edénybe vizet eresztett és megszívta az orrát, én felkaptam pár törölközőt, hogy visszatérjünk velük a sebesülthöz. Az egyik törülközőt bemártva a vízbe Amirnak adtam, a másikat a hugi markába nyomtam, a harmadikkal meg én kezdtem el letisztítani a férfi véres, horzsolásokkal és foltokkal teli felsőtestét, Lahoud pedig a benzinnel törődött. Al-Sharam eközben fecskendőket készített elő, lekezelte a bőr felületét, beadta tartalmukat a hirtelen megfeszülő test sérülése köré, és szakszerű mozdulatokkal, óvatosan kiszedte a beletört kisebbfajta késpengét. Az archeológus megrándult a fájdalomtól, odakapott volna, de ezt a núbiai megakadályozta, sőt azt is, hogy felrántsa a lábát. Amirnak azonban valami nem tetszett, így kíméletesen megtapogatta a seb körüli területet.

– Az is baj – fűzte hozzá Gamal a társát méregetve –, hogy nem nagyon hatnak rá a gyógyszerek. Az újdonságokra reagál a szervezete, később viszont nem hatja meg őt már ugyanaz a gyógyszer, jelen esetben a fájdalomcsillapító, érzéstelenítő és egyebek. Tehát némely, már felhasznált antibiotikumra Raman rezisztens.

Al-Sharam fölpillantott, s az új információk hallatára összeráncolt homlokkal gondolkodott. Mivel Leila reszkető keze palástolására idegesen beletúrt a hajába, sőt nem csinált semmit az aggódáson kívül, odamentem hozzá és leváltottam. – Ahogy elnézem, te nagyon is tisztában vagy vele, miért történt mindez. Megosztanád velünk?

Nem szólt semmit, csak potyogtak a könnyei, majd elfordult, és mindent feladva arcát a tenyerébe temetve a kanapéra omlott. Bronzemberem felemelkedett volna, de visszanyomtam, aztán a bal karját lemostam. Elég ramatyul nézett ki: a bőr felületén jó pár zúzódás és harapásnyom éktelenkedett, a felsőtestén és a nyakán a horzsolások közt kékeslila foltok kezdtek előtűnni. Szótlan maradt, nyelt egy nagyot, elszakította a csillárról a tekintetét és behunyta a szemét.

– Itt valami más is van, nem áll el a vérzés – közölte al-Sharam –, így, ha nem bánod, cimbora, kicsit jobban megnyomkodnálak.

– Várj, van egy új szerzeményem, azonnal hozom – vetett futó pillantást összetört kedvesére a núbiai, majd átment egy másik szobába.

Az archeológus még fektében is szédülhetett, mert alkarját a szemére fektette – talán zavarta őt a fény. Amikor végignéztem a testén, megborzongott, megfeszítette a gyomrát és nyelt egy nagyot, így odahajoltam hozzá. – Lélegezz mélyeket a hányinger legyűrésére.

Al-Sharam bólintott, majd rám tekintett. – Van valami, amit tudnom kéne?

– Egy lövés után Raman megtántorodott, ugyanakkor rárontott a késes.

– Én is erre gondoltam – helyeselt. – Kap egy tetanuszt is.

– Azt nemrég kapott.

– Akkor egy emlékeztetőt.

A végszóra a núbiai is megérkezett. Markában egy kisebb, téglalap alakú ketyere volt, melyet bekapcsolt, s aminek rögvest nevet is adott: – Ez, kérlek, egy méregdrága, kis képernyős, hordozható röntgennel kombinált ultrahangkészülék, mely kimutatja a csontok állapotát. Ha átkapcsolsz, az izmokat, inakat és az ereket is láthatod – taglalta, megvárta, míg Amir leveszi a szorítókötést a sérülésről, fölé helyezte a készüléket, így már mindketten odahajolhattak, hogy jobban lássák a szervezetben történteket.

Al-Sharam hümmögött párat, majd közölte: – Előbb a lövedék hatolt be, aztán ugyanazon az úton a penge, a csípőcsont érintetlen – kis szünet következett –, az alhasi szervek épek, a referált fájdalomzónák… izompályák… izomkötegek, hát barátom, elképesztő szerencsés vagy, ezt tudnod kell… Semmi komoly, azonnal ellátom a sérülésed.

Mivel bronzemberem jó kezekben volt, elvettem a húgától az odakészített tiszta inget, farmert és alsógatyát, leraktam őket a karfára, leültem a lány mellé, magam felé fordítottam az arcát, végül feltettem a nagy kérdést: – Elmondanád, mi történt?

Leila szipogott egy aprót, mandulavágású szeme könnyben ázott, majd cseppek formájában lecsordult az arcán, és eltűnt a mélyben. Fekete, hosszú haját a füle mögé gyűrte, csuklójával letörölte a könnyeit, megnedvesítette nyelvével az ajkát, sóhajtott egy mélyet, aztán összeszedte magát, és halkan belekezdett: – Nagy bajban vagyunk. Ezt eddig nem mondtam, de mentségemre szólva nem tudtam, hogy idáig fajul a helyzet.

– Mi a baj?

– Elegem van, az! – pattant fel, és széles gesztikulációk közepette nekem esett. – Én mindig csak jót akarok, és megpróbálok mindenkinek maradéktalanul eleget tenni a kérésére. „Leila ez kéne” – és én szaladok teljesíteni a kérést. „Leila arra lenne szükség” – és én pattanok, hogy meglegyen az óhaja az illetőnek. „Kicsim, innen oda kellene szállítani helikopterrel az autót, de persze időre”. Természetesen megint robogok, hogy meglegyen. „Életem, pénz kéne erre a műszerre, arra a gyógyszerre, de az az újdonság is mennyire szükséges lenne.” Hogyne… Igen. Aztán jön az, hidd el, nem nekem kell, mert ha az egyik vagy másik ilyen utatokon bármi baj történik valamelyikőtökkel, és nem volt meg rá a pénz, hogy a felszerelésetek hiánytalanul meglegyen, az már az én bűnöm, ugye? Aláírom, az is a lelkemen szárad, hogy a bátyámat így kikészítették, de előtte engem is berángatva egy kapualjba megvertek, és emlékeztettek az elmaradásaimra, nehogy még csak véletlenül is elfelejtsem, meg persze…

– Miről beszélsz? – reagált értetlenül a kifakadásra Raman, aki óvatosan lecsúszkált az asztalról, megigazította a nyitott farmert a derekán, hangtalanul megköszönte Amir segítségét, s mielőtt összeesett volna, mellém rogyott a kanapéra. – Ki kért tőled pénzt? Ha pénz kell, szólj! Megvertek? Ki? Mondd meg, és élete végéig bánni fogja, hogy megszületett. Miféle elmaradás? Nem értem…

– Na jó, nyugi – intettem Leila felé, akit épp szétvetett a kétségbeesés és az idegesség. Fel-le járkált, egy ideig mindenki követte őt a pillantásával, mintha teniszmeccset néztünk volna, aztán meguntam, és egy fordulónál elkaptam a karját. – Nyugodtan üvöltözz tovább velem, csak kezdd az elején.

A nő felszisszent, kiszabadította karját a markomból, végigsimított horzsolásokkal teli bőrén, aztán rám pillantott. – Azelőtt kezdődtek a gondok, hogy elmentetek. Lahoud egy csomó orvosságot, gyógyszert vett – nem tudom milyen úton-módon jutott hozzá, de azt mondta, hogy feltétlenül szükséges, mert bármelyikőtök megsérülhet. Kölcsönkért tőlem egy csomó pénzt, de nem volt elég a negyedére sem. Eladtam pár cuccom, így sem jöttem ki. A ház kiadásait is fizetnem kellett, a bátyám meghagyta, hogy amíg távol van, renováltassak neki egy köcsögöt és végeztessek el egy C14-es vizsgálatot egy leleten, ezek is költségekkel jártak, aztán felkeresett egy ember, elhozta azt a röntgen-ultrahangos készüléket, amiért egy horribilis összeget kért, tehát az adósságok csak halmozódtak. Egy ismerősöm tanácsára felvettem egy nagyobb összeget, amit határidőre vissza kellett volna fizetnem – persze ez nem történt meg. A harmadszori felszólításra közölték, hogy a kamat egyre nagyobb lesz, mi több, ha továbbra sem fizetek, vigyázzak magamra és a hozzátartozóimra, azon kívül a szerződésben is benne van, amit aláírtam, ha nem fizetek, elveszik tőlem a házat, annak ellenértékéből levonják a tartozásaimat, a többit visszakapom, ha marad. Nem aggódtam, mert a ház a bátyám nevén van, tehát kényszer hatására bármit irattatnak alá velem, a kéró akkor is megmarad. Ma berángattak egy kapualjba és közölték, hogy végleg elfogyott a türelmük, viselnem kell a következményeket. Azt is hozzátették, hogy jól gondoljam meg, hova fordulok segítségért, mert mindenütt vannak embereik, aztán nekem estek, és egy időre elsötétült minden. Amikor magamhoz tértem, hívtam a bátyám, de foglalt volt, így hazacihelődtem. Még valami olyasmi is rémlik, hogy ma utoljára meglátogatnak minket a behajtók, ezért…

– Szép jó estét mindenkinek! – tört be a szobába Dykens, a főnök, széles vigyorral a képén, s az sem zavarta őt, hogy a nyomában döbbent csönd keletkezett, sőt egy igen komoly beszédet szakított meg. Elegáns öltönyben volt, s talán a rászegeződő tekinteteknek vagy a hirtelen beállt némaságnak köszönhetően szórakozottan hátrafésülte halántékán az őszülő tincseket. – Netán megzavartam valamit? Esetleg rosszkor jöttem?

– Dehogy – nyögtem ki.

Dykens nem vett rólam tudomást, végigmért mindenkit, majd megakadt a szeme al-Sharamon. – Amir, de jó, hogy látom, nem gondoltam volna, hogy megelőz, üdvözlöm! Tehát már beszélt velük… – nyújtott kezet neki a főnök, majd visszatért a pillantása a véres asztalra, az összegyűrt ruhacafatokra, onnan Raman nyitott farmerjára, végül bronzemberem felsőtestét vizsgálgatta. – Hát magával meg mi történt? Úgy néz ki, mintha egy úthenger ment volna végig a testén.

– Semmiség – tolmácsoltam. – Ha felteszi a szemüvegét és azon keresztül jobban megnézi, bánatában még el is sírja magát.

– Szóval ezzel azt akarja mondani, hogy rossz a látásom – fordult hozzám a főnök.

– Nem, ezzel csak azt szerettem volna érzékeltetni, hogy pihenésre van szüksége.

– Nekem?

– Ramannak.

– Értem – hagyta rám –, de nem is ezért jöttem, bár, ha így áll a helyzet, Ramannak adok két hét szabit.

– Köszöni.

– Neki nincs szája?

– Épp pihenteti, arra is fáradt, hogy kinyissa – fordítottam régészem gondolatait, de a háttérben csak a núbiai vigyorgott rajtam, így újra belefogtam: – Miben segíthetünk?

– Ausztrália – határozta meg.

– Idehozzam?

– Ne fárasszon már, noha látom, hogy ma is elemében van.

– Nem, csak próbálok időt nyerni a többieknek, hogy összeszedhessék magukat.

– Mire?

– Arra, amit most fog mondani.

Dykens eltűnődött a hallottakon, aztán bólintott. – Tehát, mivel a pókhálószervezet égisze alatt nem jutottak semmire Ausztráliában, sőt nem is csináltak egyebet, mint kipihenték az egész éves fáradalmukat, ezért úgy döntöttem, hogy…

A főnök a mondókáját nemigen fejezhette be, ugyanis betódult a szobába vagy fél tucat öltönyös ember, a többi is csak azért maradt kint, mert már nem fértek el. Egyikük megpördítette az útban lévő Dykenst, akinek elakadt a szava, s az elán hatására levágódott az ajtónál pont erre a célra elhelyezett kanapéra, Amir mellé.

*

Némaság telepedett a kis társaságra, de mindenki a történésekre figyelt. Egy magas, fekete, sovány, nyegle testtartású férfi vált ki a csoportból, körülsandított, megakadt a pillantása Leilán, fanyarul elmosolyodott, majd tovább fordítva a fejét szemrevételezte Ramant. Odament hozzá, és ráfogta a fegyverét. – Szóval te voltál az.

– Micsoda? – érdeklődött érdektelenül és elcsigázottan régészem.

– Aki kicsinálta az embereimet és a kutyáikat.

– Abban én is részt vettem – csatlakoztam a szóváltáshoz, és kikaptam az övrészemből a Walthert, majd ráfogtam.

Csupán fél tucat marokban jelent meg ugyanabban a minutumban lőfegyver: Parabellum, Magnum, Uzi, Beretta, Luger miegymás, s mind-mind rám irányultak, amikor Nyegle szóvá tette: – Ejnye, hát ennyire le akarod lövetni magad? Egy szép, hófehér hölgy, aki…

– Hajlandó tárgyalni egy minden hájjal megkent, jókedvű, de kissé vézna fekete fickóval.

– Egy nővel alkudozzak? – alacsonyodott le hozzám hitetlenkedve.

– Hidd el, megéri, sőt jobban jársz velem, mint a hímnemmel.

– Kíváncsivá teszel. Ugye tudod, miért jöttem?

– Sejtem.

– Hogy szólíthatlak?

– A Hófehérke megfelel, hát én téged?

Nyegle körülnézett, majd megakadt a szeme egy fekete, macskaszerű tüneményen, név szerint Basztet istennőn, s a mellette trónoló, sakált ábrázoló istenszobron az egyik könyvespolcon. – Anubisz, jó lesz?

– A Halál istene, a kedvencem – mosolyogtam bűbájosan, majd bizalmam jeléül lassan leeresztettem a fegyvert és eltettem. A férfi követte a példámat, így széles karmozdulattal egy kis asztalhoz invitáltam, hogy hellyel kínáljam. – Esetleg egy tea?

Amíg Nyegle leült és egy nagyot nevetett, kivettem a zsebemből egy pici kapszulát, a mosogatóban a kannából kiöntöttem egy pohárba a teát, közben szétválasztva a kapszulát beleszórtam a tartalmát, majd fogtam egy kanalat, megkavartam, végül megfordulva körülsandítottam. Érdeklődéssel teli tekintetek kereszttüzébe keveredtem, de senki nem szólt bele a kialakult helyzetbe, inkább arra voltak kíváncsiak, vajon mit hozok ki belőle. Mivel nem dobott fel a csend, viszont a fegyvercsövek lesiklottak rólam, odaléptem az asztalhoz, és a teát Anubisz elé raktam. – Egészségedre!

– Milyen tea? – ocsúdott.

– Honnan tudjam? Azt kaptad, ami a kannában volt. Biztos jó minőségű, itt csak az van.

– Mik benne azok a barna izék? – hajolt közelebb a keveréstől még lassan forgó italhoz.

– Tealevelek – csóváltam meg a fejem. – Macerás egy manus vagy te.

– Csak utánad – vigyorgott rám és felkínálta a teát.

Mit tehettem volna, belekortyoltam a nedűbe, majd az orra elé raktam. – Megfelel?

– Meg – kortyolt ő is bele. – Várom az ajánlatod, Hófehérke.

Odamentem a csomaghoz, letépem a tetejét, a kagylófüzérről lefejtettem egy példányt, elvettem bronzemberem hajlott tőrét a másik asztalról, aztán letettem mindet Nyegle orra elé, aki újfent nevetésben tört ki. – Nem vagyok éhes.

– Nem is azért hoztam, hogy megedd.

– Akkor mi ez? – törölte ki a szeméből a könnyeket.

– Egy kis ausztrál szuvenír. Bontsd ki!

– Szórakozol velem? – váltott hirtelen komolyra.

– Én a helyedben megnézném, mi van benne.

Nyegle a kagylóról gyanakodva rám pillantott, mintha az robbanószerrel lenne tele, de mivel elég közel voltam hozzá, sőt a mosoly sem hervadt le az arcomról, ami valójában már nagyon fárasztó volt, fogta a tőrt, s egy erőteljes mozdulattal feltörte a héjakat. Amint a nyálkás, lágy részek közül kibukkant egy gyöngyházszínű Buddha, menetünk megint nevetésbe fulladt.

– Te mindig meglepsz engem, de nem vagyok a buddhizmus híve sem.

– Allah rá a tanúm, nagyon drága Buddha van a kezedben, de én a helyedben azt is megnézném, vajon mi van benne.

– Komolyan mondom, szórakoztatsz – kortyolt a teába, kivette a kagylóból Buddhát, és finoman rácsapott a tőr nyelével, mire az istenség szétvált, s feltűnt a belsejében két kerámiába és gipszbe ágyazott megcsiszolt gyémánt. Nyegle vigyázva kikapirgálta őket a merev maszlagból, majd egyiket a másik után a csillár felé fordította, és megszemlélte leendő tulajdonát. – Gyönyörűek!

– Ebből az egyik fedezi az összes költséget, a másik pedig arra szolgál, hogy jó barátságban váljunk el egymástól, és ha elkerülhetetlen, a továbbiakban is fordulhassunk hozzád. Természetesen a leendő kiadásainkat is beleértve, ha szükséges. Ez az ajánlat nem csak rám vonatkozik, hanem itt mindenkire, aki ebben a szobában tartózkodik. Ha nem tetszik a javaslat, úgy kérem vissza a gyémántokat – nyúltam feléjük, de a férfi egy intéssel megállította a kezem.

– Az üzlet megköttetett! – vigyorgott a képembe, és felállt.

– Ne olyan sietősen, a záradékról sem feledkezzünk meg – tettem hozzá, mire kíváncsian rám pillantott.

– Milyen záradékról?

– Kérem vissza az összes szerződést, amit a helyiségben lévő másik nővel aláírattatok.

– Nincs nálam.

– Kár, mert az időd szűkre szabott... – komorodtam el. – A teában méreg volt, ami 15-20 percen belül öl, s mivel hamar felszívódik, a boncasztalon már nem kimutatható, miben halálozott el az illető. Toxikológus is van a köreinkben, kérdezd őt – mutattam Lahodra. – Tehát, minél előbb előkeríted a nő által aláírt szerződéseket, annál hamarabb megkapod az ellenszérumot.

Nyegle összeszűkítette a szemeit, a kiürült pohárról rám nézett, és vigyorogva rám szegezte a stukkert. – Az ellenszert!

– Nincs nálam, úgyhogy nyugodtan lőj le. Ezt máshol úgy hívják, hogy patthelyzet, nem?

– Hazudsz! Nem tennél ilyet, hiszen mások is megihatták volna.

– Rajtam kívül itt senki nem szereti a teát, ők kávéznak.

– Te is ittál belőle.

– Csak úgy tettem, mintha...

– Ne szórakozz velem! – biztosította ki a fegyvert rám célozgatva.

– A nők sosem erőszakkal ölnek, jegyezd meg egy életre! Számítottam rád, neked készültem ennyire. Szerintem érzed már a hatást… Az ujjaid biztos zsibbadnak és bizseregnek, néha hirtelen elgyengül a tested, fáradt vagy és levert, sőt…

– Add azt a szerződést! – nyújtotta oda egyik embere felé a kezét, majd odadobott egy halom papírt elém. Fölszedegettem a lapokat, előhalásztam a zsebemből az öngyújtómat és meggyújtottam. Egy darabig egyenletes lánggal égtek, s amint elértem a mosdóig, már csak fekete, elfoszlott maradványokat szórhattam bele, de Nyegle sem tétlenkedett, mert azon nyomban követelőzni kezdett: – Az ellenszérumot! Most!

– Nem volt semmiféle méreg – jelentettem be színtelen hangon, közben odamentem a táskámhoz, belenyúltam, és elővettem egy tasak kapszulát, amelyet a férfi elé dobtam. – Ha már Basztetnél és Anubisznál tartunk, akkor jól jön az „Una de gato”, azaz a macskakarom nevezetű fásszárú kapszula, melyet ősi gyógynövényből állítanak elő, ez növeli a szervezet védekező képességét, vagyis erősíti az immunrendszert a betegségekkel szemben. Én mindig tartok magamnál egy dobozzal, hát egészségedre! Meghívtalak rá, így jó lesz?

Nyegle ezalatt kifejtett egy kapszulát a fóliából, szétnyitotta, és kiszórta a tartalmát az asztalra. Összehasonlította a tealevelekre hasonlító növényeket a pohár alján lévőkkel, s mivel megegyeztek, felnézett. – Biztos ez?

– Gyorsan tanulsz. Mindig nézd meg, mi van benne. Olyan sovány vagy, gondoltam, rögvest orvosolom a bajodat. Vegyél magadnak te is, hidd el, jót tesz majd. Egyszer még áldani fogod a nevem.

– Hófehérke, mi? Megjegyeztelek magamnak – mondta fanyar mosollyal.

– Hát akkor most, hogy az egészséged rendben, a gyémántok is a tieid, és az üzlet is létrejött, örülök, hogy megismertelek, de tovább már nem marasztallak – nyújtottam felé a kezem, amit gyanakodva ugyan, de elfogadott, aztán kifelé menet intett a sleppjének, hogy kövessék őt.

Mivel hamar kiürült a szoba, fellélegezve rágyújtottam. – Sosem szerettem a gyémántokat.

– Pedig némelyek ölni képesek érte – szakította meg a beállt némaságot a núbiai –, sőt az a toxinos mérges szöveg is nagyon tetszett, engem is simán átvertél vele, csak lestem. „Una de gato”, macskakarom, fogadjunk, hogy az Anubisz melletti szoborról jutott eszedbe az ötlet.

Valóban az istenség inspirált, hogy bebiztosítsam magam vészhelyzet esetére, és tényleg bevált a taktikám. Ha minden igaz, kihúztam Ramanékat egy időre a slamasztikából, sőt szereztem nekik egy barátot. Mikre nem képes két nyamvadt gyémánt – merengtem, közben a főnökkel találtam szemben magam, aki elszedte a cigimet, elmorzsolta az ujjai között és nekem állt: – Maga lop, csal, hazudik! Ki van rúgva! Azonnali hatállyal felmondtam. Mit képzel magáról? Áthoz a határon egy rakat lopott kagylót, aztán villog vele?

– Nem villogtam, és csak egy füzérem van!

– Egy egész füzért ellopott?

– Nem loptam, kaptam.

– Igen, és kitől kapta? Egy ausztrál bennszülöttől?

– Ő csak egyetlen kagylót adott.

– Akkor ki fizette le magát? A bűnöző szervezet? Na, most legyen nagy a szája, és végre az igazat mondja! Szóval, kitől kapta?

– Meg fog lepődni: egy delfintől, a halálpattogás után.

– Hát persze, ki mástól? Én meg a dalai láma vagyok, aki nem pattog, ugye?

– Azt sem tudtam, hogy két gyémánt van benne, én igazgyöngyökre tippeltem.

– Azt hittem, Vénuszra.

– Raman ott volt Ausztráliában, amikor a delfintől kaptunk egy füzér kagylót, ő igazol engem – pillantottam a régészre, aki hátradöntötte a fejét a kanapén és lehunyta a szemét.

– Elszólta magát, erről van szó! Az hagyján, hogy az utasításom ellenére többen elcserélték egymással a repülőjegyet, mert Ramannak semmi keresnivalója nem volt Indira Battutiként, azaz nőként Ausztráliában maga mellett, erre mi történik? Gondolom, ennek is maga volt az értelmi szerzője, hiszen egyik emberem sem tenne a beleegyezésem nélkül ilyet. És igen, a hallgatásával valóban kiállt maga mellett, ugyanis tudja, hogy óriásit hibázott, így legalább magyarázkodnia sem kellett.

– Persze, hogy nem magyarázkodik, mert tisztában van azzal, hogy nem mi hibáztunk, hanem ön! Ramannal együtt engem kellett volna Indiába küldenie, ugyanis én többet tudtam volna segíteni a médiumi képességeimmel legendaszakértőként, mint bárki más.

– Na ne mondja! Akkor folytatnám… Továbbá az én beosztottjaim nem sikkasztanak és nem hoznak engem kellemetlen helyzetbe! Az előbb épp minek voltam szemtanúja? Hogy lefizetett valakit. És mivel? Lopott cuccal! Ezt nem viszi el szárazon, megértette?

– Miért? Mert másokon segítettem?

– Nem azért! Adja ide azt a füzért!

– Nincs nálam, egyetlen kagylót tartottam meg, a többit meg eljótékonykodtam egy kairói árvaháznak.

– De láttam!

– Mit?

– A füzért.

– Az nem más, mint osztriga.

– Osztriga – ütközött meg Dykens.

– Aha. Most hoztuk Ramannal a szálloda értékmegőrzőjéből, ahova postán juttattam el, azután késelték meg.

– Az osztrigát?

– Igen, előbb azt, azelőtt meg Ramant.

– Megint hazudik, mint a vízfolyás! Különben is, honnan van az a fegyver, amit ráfogott arra az emberre? Azt is megfújta, ugye?

– Kölcsönvettem.

– Kölcsön – nézett rám dühösen Dykens.

– Jó, aláírom, kicsavartam egy fószer kezéből, amikor rám lőtt, de…

– Használni sem tudja, és újból félrebeszél! Egy idegen országban rabol és fosztogat, fegyvert szerez, gyémántokat csempész át a határon… hát azzal tisztában van-e, milyen kemény a kairói börtön? Na, ebből elég! Még ma összecsomagol és visszamegy Magyarországra! A felmondólevelét postára adom. A többiekkel később még számolok, hogy mindezt miért nem akadályozták meg. Míg nem tisztázódik a helyzet, maguk is kényszerszabadságra mennek! Apelláta innentől fogva nincsen! Végeztem!

Úgy robogott ki a szobából, mint az asszuáni gyors a pályaudvarról, néha tanácstalanul meg-megállt, vissza is tolatott, megremegett a szája széle, mintha még mondani akarna valamit, aztán csak megindult, végül haragjában úgy becsapta a bejárati ajtót, hogy a csillár majdnem leszakadt a plafonról.

*

Lahoud a homlokát megtámasztva a kezével, teliszájjal röhögött, míg rajtam volt a fel-alá járkálás sora. Akár a ketrecbe zárt vad, fordultam jobbra, s ha elfogyott a tér, balra. Dykenst is szidtam, mint a bokrot, reményeim szerint nagyon is csuklott. Bronzemberemre is pipa voltam, mert nem állt ki mellettem a bajban, egyetlen nyomorult szót sem szólt a védelmemre kelve. Amikor ez átfutott az agyamon, megfogtam Nyegle poharát és úgy vágtam a sarokba, hogy az ripityára tört, de legalább jólesett. Aztán elhatároztam, hogy bemegyek a belső szobába összecsomagolni, ám épphogy elhaladtam régészem mellett, elkapta a karom. – Arra nem számítottam, hogy elszólod magad, de nyugodj meg, pár nap és lehiggadnak a kedélyek, akkor tisztázlak majd téged.

– Tisztázol? – kiabáltam vele. – Hát Raman, azt most is megtehetted volna pár nyamvadt szóval, és akkor nem így állna a helyzet.

– Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas erre.

– Én pedig úgy láttam, hogy alkalmad lett volna rá bőven.

– Most, kérlek, ne vitázz velem. Amúgy hova indultál?

– Bevágom a ruháimat egy motyóba és hazamegyek. A Walther a tiéd, azt visszaadom, nekem marad a Taurus – nyúltam a zsebembe, előhalászam a rugós bicskáját, az ölébe dobtam, majd előkotortam a fegyvert és azt is hozzávágtam.

Bronzemberem nem győzött kapkodni a fájós karjával, de legalább elengedett, közben hozzátette: – A csomagban mégis a kagylófüzér volt.

– Igen, én adtam fel még Ausztráliában magamnak a kairói hotelbe. Nem ismerős az írásom? Hallottam valakitől, hogy ilyen módon juttatják el az árut külföldre, hát éltem vele, de tudod mit? Legyen az is a tied. Sőt, mivel a kutya sem küld nekem levelet vagy csomagot, szívesen ellevelezek én magammal, főleg, ha csomagot is kapok.

– Ne ferdíts!

Elmosolyodtam, pedig nem volt szándékomban. – Jó, akkor Kai, a delfin hozta vízi úton azt, amit még a kontinensen megcímeztem magamnak. Itt adtunk egymásnak randit, a Níluson.

Mivel a továbbiakban nem volt kedvem beszélgetni, elindultam a belső szobába, hogy bepakoljam a cuccaimat egy szatyorba, és elkezdjek hazafelé készülődni. Beérve a helyiségbe felkapcsoltam a villanyt, kinyitottam a szekrényt, és addig vártam ott tétlenül, amíg utánam nem jöttek a többiek. Amikor Raman lassított felvételt alkotva mellém ért, összefogtam pár vállfányi ruhát, hadd higgye, hogy ki akarom venni, de azt is megakadályozta. – Minthogy fáradt vagyok, fájok és sajgok, rövid leszek, aztán elmegyek aludni. Két hét hosszú idő, addig bármi történhet, én pedig állom majd a szavam és beszélek a főnökkel. Az én bűnöm a repülőjegycsere, bár a te szavaidra mentem bele, azért, hogy veled legyek. Az előbb viszont nagyot alakítottál, amit köszönök, sőt az ellenértéket is visszaszolgáltatom mielőbb. A mai nap valahogy sok volt a számomra, csupán pár órára van szükségem ahhoz, hogy összekapjam magam. Kérlek, add meg nekem ezt a kis időt, aztán orvosoljuk a bajokat.

Régészem lehengerelt a szövegével, közben átölelt, homlokon csókolt, lassan megfordult, és kimerülten, bágyadtan, megviselten, hanyatt fekve elnyúlt a szemközti ágyon. Meggyötört balját óvatosan a csípőjére, a fájós területre fektette, jobbját behajlítva lehunyt szemére tette.

Másodpercek múltán ismét a ruháimra pillogtam, noha újra halk léptek neszei hangzottak fel, amiket elnyelt a puha szőnyeg, végül a segédkező férfi nyújtott felém kezet. – Nem nagyon volt alkalmam, de kérlek, engedd meg, hogy bemutatkozzam. A nevem Amir al-Sharam. Én valójában hozzád jöttem.

Rajtam volt a megdöbbenés sora, s ahogy elnéztem, a többiek fülét is megütötte a mondat, így kissé sután kezet ráztam vele. – Christina Webster, alias Hófehérke.

– Mielőtt valóban hazaindulnál, meghallgatnád az ajánlatomat?

– Persze – válaszoltam félszegen. Letelepedtem egy kis asztalhoz, s mialatt leült, én is tanulmányoztam őt. Harminc körüli, magas ember volt, akár a núbiai, átlagos testalkattal rendelkezett, makulátlan öltözékét halvány csíkban összevérezhette bronzemberem. Szép, szabályos arcát fekete, felnyírt haj övezte, tekintete határozottságot sugallt. A világ legritkább, tengerkék szemét örökölte, mely csak úgy csillogott a rávetülő fényben. Mihelyt idáig jutottam, egy teáscsésze és egy nagy bögre siklott az asztalra, az egyikben teát, a másikban tejeskávét kínált fel nekünk Raman húga, Leila. Megfogtam a hatalmas bögrét, ránéztem a nőre, és egy szemlesütéssel megköszöntem.

– Én tartozom hálával – vonult vissza, s átellenben velünk leült Lahoud mellé, a díványra.

Al-Sharam kissé meghajtotta felé a fejét, majd megköszörülte a torkát és a szemembe nézett. – Dykens ajánlott titeket a figyelmembe, ő tanácsolta, hogy vegyem fel veletek a kapcsolatot, hátha tudtok segíteni nekem. Bár a találkozás nem úgy sikerült, ahogy terveztem, de részemről, remélem, a legjobbat hoztam ki magamból. Az viszont feltűnt, hogy szavak nélkül is milyen jól megértitek egymást, és mennyire egy csapat vagytok.

– Ez számomra is kiderült, mikor kirúgtak – pillantottam régészemre, aki mozdulatlanul feküdt, nem reagált semmit a hallottakra, pedig nagyon is kíváncsi lehetett rá, vajon mit is akarhat annyira tőlem al-Sharam.

– Hagyd őt, hadd pihenjen.

– Rendben, akkor térjünk a lényegre!

– Elsősorban a Salawa érdekelne – vágott a közepébe, erre elmosolyodtam, beleittam a tejeskávéba, aztán megingattam a fejem. Egy ideig nem szakítottam meg a csöndet – talán mert azt sem tudtam, mit mondjak róla, vagy hol kezdjem a történetet. Ez Amirt a legkevésbé sem zökkentette ki a szerepéből, ugyanis bevallotta: – Dykens világosított fel róla, hogy te jártas vagy a legendákban, mitológiában, mendemondákban, a misztikus történetekben és hasonlók. Bármit, amit mondasz róla, figyelmesen hallgatom, még a legapróbb részlet is fontos lehet.

– Esti mesét vársz tőlem?

– Az is jól jönne – mosolyodott el.

– Feküdj le Raman mellé, addig összeszedem a gondolataimat.

– Inkább fordítsuk komolyra a szót! – dőlt hátra várakozásteljesen a széken.

– Nézzük az egyiptomi mitológiát – kezdtem, közben odamentem bronzemberem padlótól plafonig érő könyvespolcához, kikerestem egy könyvet, melynek a lapjait átpörgettem, majd kinyitva Amir elé tettem. Annak idején Raman is foglalkozhatott a témával, mert az oldalak közé két kép volt betűzve, amit ő készíthetett. Az egyik Sha igényes grafikának tűnt, melyen az állat nyúlánk, izmos teste egy villás farokban ért véget, a szeme rubinvörösen ránk nézett, pofáját egy tapírhoz hasonlóan lefelé hajló, görbe orral ábrázolta régészem, a lény hegyes, háromszögletű fülei az égnek meredtek. Nyakában nyakláncként épp olyan Ankh-jel fityegett, ami a férfi csuklóján a kopt származását hirdette, a vad grafit tónusú fekete szőre csak úgy fénylett. Kimondottan szép és igényes rajz volt, így grafikusként is helyt állt volna az archeológus, aztán al-Sharam előhúzta a második képet, amit Photoshoppal szerkesztettek. A Sha-t itt Anubiszként ábrázolták, szemét kísértetiesen Hórusz-szemre mintázták, hosszú fülét aranyperecek díszítették, a háttérben távolodó ködfoszlányok és milliónyi csillag kíséretében pedig az univerzum bújt meg, ezalatt folytattam az elméletet: – I.e. 3100 körül az ókori egyiptomiaknak a Sal'awa Seth állatát jelentette, amit ők Sha névvel illettek, s mivel a görögök Seth-et Typhonnal azonosították, a totemállata Typhonian, esetleg Typhonic lett.

– Értem – bólintott Amir.

– Manapság az egyiptológusok között egyetértés van abban, hogy ez a lény sosem létezett, csak az ókoriak képzeletében élt, és az istenhit hozta létre, hiszen a kémkedés, a megtévesztés, a gyilkolás, a légkör, a homok, a sivatagi viharok és a sötétség isteneként ismerték, amit alá is támasztok jó pár történettel, ugyanis az óegyiptomiak elég nagy jelentőséget tulajdonítottak neki. Számukra a káoszt jelképezte, ami szenvedéssel, erőszakkal és zavarral párosult, ezért Seth állatát vadállatnak nevezték. Életveszélyesnek minősítették, mert a támadásoknál a harapásaival megrontotta az áldozatok elméjét, akik téveszmékkel küszködtek, mielőtt meghalnak volna, s ami igaz is lehet, ha a veszettséggel társítjuk a fogalmat. Sha ugyanakkor mégiscsak az ősi Egyiptomból ismert Salaawy-val azonos entitás lehet, amely a fáraók piramisainak sírkamráiban is előfordult, így a szarkofágok őreinek is tekintették őket. Mivel Seth-et eleve gonosz istennek tartották, a mai al-Salaawa sem kevésbé rosszindulatú, ezért általában feketének ábrázolták, de a bundája vöröses árnyalatú is lehet.

– És mi a valóság?

– A valóság? Az egyik egyiptológus nyúlánk testalkata és ívelt orra miatt a legrégebben ismert háziasított kutyafajtával, a sivatagi salukival azonosította, s azért is, mert ahogy fut, a füle és a farka függőleges helyzetet vesz fel. Ám itt is megoszlanak a vélemények, hisz’ van, aki szerint Anubiszra, a sakálra hasonlít, mások szerint farkasra, hiénára, vadkutyára, esetleg sivatagi rókára, bár akadnak olyanok is, akik egyenesen azt állítják, hogy valamiféle hibrid. Raman nem szereti, ha sakált mondok Anubiszra, mert ő kimondottan fáraókutyának, vadkutyának vagy egyiptomi kutyának titulálja az istenséget, úgyhogy nézzétek el nekem, ha néha mégis megtisztelem őt a „sakál” címmel.

– Értem, ezek szerint történeteid is vannak róla – kortyolt bele Amir a teába.

– Hogyne… A Salawa, más néven al-Salaawa az egyiptomi bennszülöttek hívják így, bár női vérfarkasként is említik – sóhajtottam és belevágtam: – Egy elmélet szerint ezek az állatok Szudánból, élelmet keresve vándoroltak el idáig. Egy ilyen lényt ’96-97-ben fogott el állítólag Kairó külvárosában a rendőrség. Fogalmuk sem volt, milyen állat lehetett, mert még soha nem láttak ilyet. Nem hasonlított az általuk ismert egyik fajra sem. A vérengző fenevad főként éjjel garázdálkodott a környéken, és megtámadott mindenkit, aki arra tévedt. Ez a város Quqttamya volt, ami 38 kilométerre fekszik Kairótól, talán azért, mert a Nílus mentén egymagában áll a sivatag homoktengerében. Emlékszem pár képre a Salawa áldozatairól, akik magukon viselték a vadállattal való összetűzés nyomait. Egy kislánynak mély heg húzódott a homlokán, az orrcsontján vastag harapásnyom látszott, amely majdnem kioltotta a szeme világát. A 7-8 éves gyerek a kukáknál találkozott a szemétben turkáló vaddal, megijedt ugyan, de nem tett semmi olyat, amivel kivívta volna a teremtmény haragját, az mégis megtámadta. Az volt a szerencséje, hogy a sikoltozására kirohantak a rokonok, akik már nem láttak az utcán semmit. Egy másik történet szerint egy fiú az apját figyelte, amint az autót szerelt, és a szeme sarkából megpillantotta a szörnyeteget, amely egyből nekirontott, belemart a lábszárába, mély és maradandó harapásnyomokat hagyva maga után. Gondolom, az apa túl közel volt, ez megzavarhatta a fenevadat. A harmadik történet már 2009-ben játszódott, az is egy 7 éves gyermekről szólt, aki épp az üzletbe indult, amikor rárontott a lény. A vad két hatalmas szemfogával az arcát csúfította el a fiúnak, akivel az édesanyja még időben beért a kórházba, hogy megmentsék az életét.

– Kutya vagy farkas volt? – puhatolózott Amir.

– Egyik sem. Azoknál jóval nagyobb, erősebb testfelépítésű és félelmetesebb. Egy beszámoló szerint a vadnak fekete-fehér, vastag bundája volt, egy másik ugyanazt már barnás feketének írta le, van, amelyik csíkosnak, de mindegyik szemtanú állítása megegyezett abban, hogy sem kutya, sem farkas nem lehetett, mert a termete annál jóval nagyobb volt, a mellső és hátsó lábai sokkal hosszabbak, az orra keskeny, és félelmetes fogsorral rendelkezett. Arról szóltak a tudósítások, hogy elképesztő kegyetlenséggel támadt az áldozatokra, nem kímélve senkit. Az emberek azt is hozzátették, hogy a szörny rendkívül magasra tudott ugrani, sőt az alakját is megváltoztatta, amikor a házak tetején menekült az üldözők elől… Egy cikk a történések hatására a mitológiába nyúlt vissza, hogy kiderítsék, mi ez a lény, így a Salawát Séth-tel hozták kapcsolatba. Séth „a félelem, az őrület, a káosz, a zűrzavar, a szél és a sivatag istene”, főleg a nagyvároson kívül. Az alakját is képes egyik pillanatról a másikra megváltoztatni. Néha hosszú füle, lefelé görbülő orra és kutyaszerű teste van, de erről a régész többet tudna mondani – néztem bronzemberemre, aki épp olyan mozdulatlanul feküdt, mint a történet elején, ezért hozzáfűztem: – Akkor Séth-ről ennyit, bár azt pedzegették még, hogy a szörny hatalmas, majd’ 2 méter hosszú és 1 méter magas, hasonlít egy tevecsikóra vagy okapira. Egy másik elmélet szerint például a Salawa nem más, mint maga Anubisz.

– A kedvenced, a halál istene – bólintott Amir.

– A sakálfejű isten, azaz Anubisz modern változata – helyeseltem. – Az egyiptomi mitológia kutatói szerint a Salawa képzete már több ezer évvel ezelőtt létezett. Ezek a nagy tudású emberek azt állítják, hogy találó a hasonlat, mert hátborzongató módon ez a lény valóban kapcsolatban áll a halállal, a túlvilággal, mi több, az egyiptomi Anubiszhoz hasonlóan még feltáratlan ókori sírokban lakik és védi a holtakat.

– Csak ennyi támadás volt?

– Nem. Sohag és Luxor területéről is érkeztek hírek támadásról, Kairóból és külvárosaiból, Alexandriából, 2007-ben Almargból, az Asszuáni-oázis térségéből. Ezen kívül még sok településről, de főként a cukornád környéki gazdaságokból, és a sivatagban egyedül álló, kisebb falvakból, később pedig már a nagyvárosokból is. Számtalan áldozat volt. Kairótól, azaz innen 300 kilométerre, Armantban például létrehoztak egy Salawa Információs Központot, ahol sikerült megölni egy ilyen lényt. Pár elmosódott fényképet is láttam a Salawáról, mely tényleg hosszú lábakkal és pofával rendelkezett, de izmos, mégis légiesen nyúlánk volt a teste, a termete pedig nagyon acélosnak tűnt. Itt a fenevad miatt 3 személy vesztette az életét, 12 megsérült. A kairói rendőrség nyilatkozata alapján ez nem volt más, mint egy veszett kutya és egy hiéna vagy sakál ivadéka, mely berendezkedett a sivatagi életmódra, megnyúlt orrával pedig a nehezen hozzáférhető étel után kutatott, csak az volt a baj, hogy ölt.

– Ennyit tett a rendőrség?

– A rendőrség nagyon is komolyan vette a vadállatot, mert Quattamyában megszervezték az elfogását, hiszen két hét alatt összesen 23 embert támadott meg, ezért megtiltották a lakóknak, hogy a házukból kilépjenek, míg ők fegyverekkel felszerelkezve átkutatták a területet. A Salawa azonban okos és fondorlatos teremtmény volt, elkerülte a csapdákat, a kitett mérget sem ette meg, mégis új és könnyű prédára lesett, főként gyerekekre, de már nem az utcán, hanem bent a házban. Egy család története például a következőképpen zajlott… Késő este volt. Az anya kintről, az ajtónál valamiféle zajt hallott, így kiment megnézni, mi lehet az. Amint kinyitotta az ajtót, rátámadt a fenevad, amit ő egy szellemhez hasonlított. Gyors volt, iszonyúan erős, és hatalmasnak tűnt neki, amikor ráugrott az állat. Az asszony védekezett, belekapaszkodott a bundájába, noha úgy érezte, hogy a teremtmény testében nincsenek csontok. Ijedtében megpróbálta kilökni az ajtón, de a Salawa teste állítólag a gumihoz hasonlóan megnyúlt, a nő rémületében a lendülettől elvágódott, s már csak azt látta, hogy a vad a lányánál van, és a két kisebbik gyermekéhez indul. Ekkor anya és lánya felkapott a sarokból egy-egy deszkát, és elkezdték ütlegelni a Salawát. Kintről a férj is csatlakozott hozzájuk: egy jókora kővel verte fejbe néhányszor az állatot, hogy megölje, mindhiába. Amikor a szomszédok is kiszaladtak a zűrzavarra, nekiestek ők is a fenevadnak, így nagy nehézségek árán végül csak sikerült valahogy legyűrniük. Elhatározták, hogy ott, az utcán azonnal elégetik a tetemet, ezért leöntötték a maradványát petróleummal és vártak, négy óra múlva azonban a lény húsa még érintetlen volt. Ezek után a rendőrök elvitték a Salawa tetemét törvényszéki kivizsgálásra, a hatóságok pedig kijelentették, hogy az ügy itt véget ért. Annyit beismertek, hogy nem tudják, hány ilyen teremtmény létezik, s hol fognak az elkövetkezőkben lecsapni, sőt azt is, hogy nem egy ilyen lényt kaptak már el, hanem többet is. Bár én olyanokat is hallottam, miszerint jó pár lövedéket eresztettek bele néhány példányba, az sem ártott nekik, annyira szívós állatok. Arról is szóltak infók, hogy élve kaptak el néhány ilyen teremtményt, de erről több szó már nem esik.

– Asszuánban én is hallottam farkas- és kutyatámadásokról – mondta csak úgy magának al-Sharam, elgondolkozva a hallottakon.

– 2008-ban, Assszuánban a Salawa megtámadott egy 3 éves kislányt, és egy 57 éves férfit, mindketten meghaltak, miután elértek velük a kórházba. Valójában nagyon sok áldozat volt, számszerűsíteni sem lehet, hogy mennyi. 1999-ben Kairóban 13 ember került miattuk kórházba; akkor éjszakánként többen is támadtak, az áldozatok száma itt 5 gyermek, 2 nő és 6 férfi volt. A Salawát amúgy a kriptozoológiába sorolták be. Én nemcsak fényképeket láttam róla, de nagyon régen még egy videó is felkerült a netre, és ha alapos akarok lenni, akkor otthon, Magyarországon a TV-ben is sugároztak erről egy kisebb filmet. Mellesleg, abban az időben jó néhány farkast és úgy 2300 kutyát is kiirtottak miatta Egyiptomban.

A beállt csendben Amir még merengett egy darabig, emésztve a hallottakat, majd belekortyolt a teába, felállt, odament bronzemberemhez, óvatosan odébb rakta a sérülésről a karját, ellenőrizte a kötést, s miután látta, hogy az nem vérzett át, visszatette a karját és visszatért hozzám. – Azt rebesgették rólad, hogy elképesztő intuitív képességgel rendelkezel.

– Igen?

– Tehát jók a megérzéseid.

– Meglehet.

– Szerinted Raman alszik?

– Nem.

– Érdekelte az, amit a Salawáról mondtál?

– Nem igazán, de elraktározta a főbb részleteket.

– Te mit gondolsz róla?

– A női vérfarkasról vagy…

– Arról.

– Valami keverék dög lehet.

– Különleges?

– Nem hiszem.

– Meg lehet ölni?

– Persze.

– Mivel?

– Bármivel.

– Okos?

– Inkább óvatos. Orvos vagy? – fordítottam a dolgon.

– Olyasféle, de már rég nem praktizálok. Ettől függetlenül mindig akad nálam egy orvosi táska, ami talán a szokás hatalma.

– Honnan jöttél?

– Hosszú történet.

– Ráérek.

– Nem szívesen beszélek róla.

– Egy icipicit sem?

– Szír és dubai vér folyik az ereimben.

– Mit akarsz tőlem?

– Az idődet, a képességeidet és a rátermettségedet.

– Kissé bővebben?

– Van egy… mondjuk úgy kisebb „társaság” Szudánban, amelynek meggyűlik a baja a Salawákkal. A segítségedet szeretném kérni ebből a szempontból kifolyólag.

Hirtelen néma csönd lett, lelkemben az őrangyalom egyből rázogatni kezdte a keze ügyébe kerülő összes vészcsengőjét, hogy ne mondjak igent. Aztán a csengettyűit sutba vágva mérgesen némaságot fogadott és azon duzzogott, hogy megint nem mehet szabadságra. Mivel hosszú ideig egy árva szót sem szóltam őrangyalom hatására, al-Sharam előhúzott egy kis szütyőt, kiborította a tartalmát az asztalra, minek következtében egy csomó ékkő gurult jobbra-balra. – Nem kívánom ingyen, ez csupán az előleg lenne.

Gyémánt, zafír, smaragd, turmalin, achát, és megannyi megmunkált drágakő és féldrágakő állapodott meg előttem. Még az őrangyalom is elcsodálkozott, s felhagyott mindenféle ellenállással a lelkemben. Tigrisszem, opál, citrin és rubin, megannyi feledhetetlen csoda ejtette rabul a pillantásomat. Tartózkodóan kipecáztam belőlük a legszebbet, amely egy mély sötétkék csillagzafír volt, melyet az ujjam hegyén feljebb emeltem és azt figyeltem, hogyan játszik a rávetülő fény a csillaggal az életben.

– Burmai csillagzafír – tájékoztatott a szír-dubai.

– A kedvencem – bólogattam megfontoltan. Összerámoltam a köveket, visszarakosgattam őket a szütyőbe, és minden további nélkül al-Sharam elé raktam az egészet. – Tedd el őket.

Őrangyalom kifeküdt, a núbiai viszont feléledt. – Igyál még egy kis kávét, Hófehérke, hátha megjön az eszed tőle. Engem nem hívsz? Talán egy toxikológus is jól jönne – vette elő a legbájosabb vigyorát, és kivillantotta gyönyörű fehér fogsorát.

– Ne nyüzsögj feleslegesen, Lahoud, az eredeti szöveg úgy szólt, hogy mindannyiunk segítségét kéri. Én is azt várom, hogy a legvégső célt mondja ki – kapcsolódott a társalgásba régészem mozdulatlanul. – Webster Salawa-története Szudánban kezdődött, és felcsigázta a kedélyeket. Szudán nem más, mint Kush földje, más néven Núbia, vagyis a hazád, Gamal. Talán nem véletlen… Így már csak engem kell meggyőznie és nyert ügye lesz, úgyhogy türelem. Véleményem szerint Meroé környéke lenne a cél, de kivárom a részleteket.

A pillantásom visszatalált a tengerkék szemekre, amelyek fáradtságot sugároztak, ám elismerést is, ahogy rólam bronzemberemre siklottak. A hosszú másodpercekbe burkolózó csend mindent elárult, jöhetett a végső ütközet, ezért Amir erőt vett magán és nagyon halkan beismerte: – Valóban Meroé környéke lenne a cél, bár, mint megjegyeztem, a körülmények nem úgy alakultak, ahogy terveztem. Ha jól tudom, Lahoud barátom külföldön egy elhalasztott Központi Toxikológiai Konferencián fog részt venni a napokban, és már megbocsáss, de a te állapotod is hagy némi kívánnivalót maga után, így nem várhatom el tőletek, hogy a felkérésemnek mindannyian maradéktalanul eleget tegyetek.

– Megengednéd, hogy a döntés joga esetleg a miénk legyen? – érdeklődött komolyan régészem, minek következtében kényelmetlenül feszült helyzet alakult ki a helyiségben, amit ő is érzékelt, ezért megpróbáltra menteni a menthetőt. – Tisztában vagyok vele, hogy a nehéz helyzetben segítettél, és én most…

– Nem, ez nem arról szólt, én csupán jókor voltam jó helyen, és örülök, ha segíthettem.

– Itt valami sokkal komolyabb dologról van szó – pedzegette bronzemberem.

– Ez így van – felelte Amir sejtelmesen, kivárt, majd elkezdte csőbe húzni Ramant: – Meglátásom szerint téged lesz a legkönnyebb meggyőznöm arról, hogy ott lenne a helyed.