A Hagyaték

Bedő Éva

A Hagyaték

A Hagyaték beteljesedése

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Első fejezet – A szakadék

Az utolsó reggel

András korán ébredt. A kórházi folyosó fénye már hajnal óta beszűrődött az üveges ajtón keresztül, és ő csak feküdt az apja szobája melletti kis váróban, a szemét a plafonra szegezve. Nem aludt. Nem is próbált.

A terv kész volt. Minden részlet a helyén volt. Fekete úr gondoskodott a papírokról, az ügyvéd precíz, megbízható kezei végrehajtottak mindent, amit kértek tőle. A privát mentő le volt foglalva hajnali hatra. A sofőr – egy régi, megbízható ember, aki már harminc éve dolgozott diszkréten, és tudta, mi a hallgatás értéke – már biztosan ott állt az autóval a kórház hátsó kijáratánál.

Csak egyvalami volt, ami nem hagyta nyugodni Andrást.

Helyes-e, amit teszünk?

Nem először tette fel magának ezt a kérdést. Az elmúlt hetekben százszor is feltette, és százszor is ugyanoda jutott – oda, ahol az apja arca volt, sápadt és mozdulatlan a kórházi párnán. Oda, ahol az orvos szavai visszhangoztak: „Még egy stresszes találkozás, és nem tudok

felelősséget vállalni semmiért."

Oda, ahol az anyja hangja hallatszott: „Remélem nemsokára meghal, és nekem

marad minden."

Igen. Helyes.

Felkelt, megmosta az arcát a folyosói mosdóban, és visszament az apjához.

---

Alexander az ágy szélén ült. Ez már önmagában csoda volt – két héttel ezelőtt még kómában feküdt, mozdulatlanul. Most ott ült, kissé meggörnyedve, de a szemei éltek. Azok a mélybarna szemek, amelyek annyit láttak, annyit viseltek el – most valahogy csendesebbnek tűntek. Mint egy tó, amelynek a vihara elvonult.

– Aludtál? – kérdezte András, leülve mellé.

– Egy keveset – felelte az apja. – Te?

– Nem nagyon.

Csend. Az a fajta csend, amely két ember között nem kínos, hanem teljes.

– Fiam – szólalt meg Alexander végül, és a hangja halk volt, de határozott –, még egyszer meg akarom kérdezni. Biztosan akarod ezt?

András ránézett az apjára. Látta az aggodalmát, látta a szeretetét, látta azt a régi, mély fáradtságot, amely harminchárom év alatt gyűlt össze a szemek mögé.

– Apám – mondta csendesen –, te már megtetted a magadét. Harminchárom éven át megtetted. Most hagyd, hogy én tegyem meg a magamét.

Alexander hosszan nézett a fiára. Aztán biccentett – egyetlen, lassú biccentés, amelyben benne volt az elfogadás, a büszkeség, és valami olyasmi, amit szavakkal nem lehet leírni.

– Rendben – mondta. – Rendben, fiam.

Péter és a laptoptáska

Fél kilencre Péter megérkezett a kórházba. Karjában a fekete bőr laptoptáskával és az aktatáskával, amelyeket András kért.

– Hoztam, amit kértél – mondta Andrásnak a folyosón, kissé zavartan. – De nem értem, minek kell most a laptop. Az orvos azt mondta, legalább egy hétig pihennie kellene útközben is.

– Dolgozni fog, amikor jobban lesz – mondta András könnyedén. – Te ismered apát. Ha nem csinál semmit, az jobban stresszeli, mint a munka.

Péter elfogadta a magyarázatot, de a szeme kérdő maradt.

– Mikor indultok?

– Reggel tíz körül. A privát mentő itt lesz. – András megérintette a bátyja vállát. – Péter... menj be apához. Van pár szava hozzád.

Péter belépett a szobába, és megállt. Az apja ott ült az ágy szélén, felöltözve, a kezei az ölében nyugodtak. Péter utoljára kórházi ruhában, mozdulatlanul látta – ez a kép más volt. Megrendítően más.

– Apa – suttogta.

– Gyere ide, fiam – mondta Alexander halkan. – Ülj le mellém.

Péter leült. Egy ideig csak ültek egymás mellett, a kórházi szoba csöndjében, amelyet csak a folyosóról beszivárgó hangok törtek meg

időnként.

– Péter – kezdte Alexander, és a hangja most olyan volt, mint a régi, amelyet gyerekkorában ismert. Nem a fáradt, elhasznált hang, amelyet az elmúlt évekből megjegyzett – hanem az igazi, a mély, az apai. – Kérlek, bocsáss meg nekem.

Péter felkapta a fejét.

– Mire... mire mondod ezt?

– Mindenre. Arra, hogy nem voltam eléggé jelen. Arra, hogy hagytam, hogy az évek elmenjenek, és ti anélkül nőttetek fel, hogy igazán ott lettem volna. – Alexander a fiára nézett. – Tudom, hogy sokat pótolhatatlanul elszalasztottam. De tudd, hogy téged mindig láttalak. Mindig is tudtam, hogy ki vagy és mire vagy képes.

Péter szeme megtelt könnyekkel. – Apa, nem kell...

– De kell. – Alexander megmarkolta a fia kezét. – Bízzál bennem, Péter. Bármit is hallasz a következő napokban – bármit is mond az anyátok, bármit is mondanak mások –, bízzál bennem. Rendben?

Péter nem értette teljesen, mit jelent ez. De látta az apja szemeit,

és abban a két mélybarna szemben olyan bizonyosságot látott, amelynek nem lehetett

ellenállni.

– Rendben, apa – mondta, és a hangja elcsuklott. – Ígérem.

Alexander magához húzta a fiát, és szorosan átölelte. Péter hagyta – belesimult az ölelésbe, mint gyerekkorában, és érezte, hogy valami régi seb lassan, nagyon lassan begyógyul.

Az indulás

Tíz órakor a privát mentő megérkezett a kórház hátsó kijáratához. Fehér autó, diszkrét, jelölés nélkül – nem hasonlított a szokásos mentőautókra. A sofőr, egy zömök, ősz halántékú férfi, Fekete úr embere volt.

Az orvos még egyszer megvizsgálta Alexandert, kezet fogott mindkettőjükkel, és

hosszan nézett Andrásra.

– Minden elő van készítve a szanatóriumban – mondta halkan. – A fogadásukra várnak. – Aztán hozzátette, még halkabban: – Jó utat, uraim.

András biccentett. Az orvos értette. Mindketten értették.

Alexander beült a mentő hátuljába. András mellé ült. Az ajtó becsukódott.

Ahogy az autó elindult, Alexander az ablakon kinézett. Budapest lassan elmaradt mögöttük – a hidak, a Duna ezüst szalagja, a budai dombok, a pesti belváros tornyai. Harminchárom év.

Harminchárom év volt mindez.

– Jól vagy? – kérdezte András.

– Igen – mondta Alexander. – Igazán jól vagyok.

Fekete úr az úton

Az ügyvéd irodája előtt az autó megállt. Fekete úr már ott várt az utcán, a kezében egy vastag barna mappa, amelyet gondosan összekötött. Az öreg ügyvéd – nyolcvanhoz közeledve, de egyenesen tartva magát, mint mindig – odalépett az autóhoz, és András kinyitotta az ablakot.

– Ez minden, ami kell – mondta Fekete úr, és átadta a mappát. – Minden irat, minden dokumentum. A végrendelet, a meghatalmazások, a tulajdonlapok. Minden rendben van, minden törvényes. – Aztán Alexanderre nézett, aki belülről visszanézett rá. – Harminchárom év, barátom.

– Harminchárom év – ismételte Alexander halkan.

Fekete úr egy pillanatra elmosolyodott – az a ritka, mély mosoly, amely csak az igazi barátok között létezik. Aztán visszalépett, és megemelte a kezét búcsú gyanánt.

– Jó utat – mondta. – Mindkettőtöknek.

Az autó elindult.

András a mappát a laptoptáskába tette, és visszadőlt az ülésen. Nézte az apját,

aki ismét az ablakon kívülre nézett, és most valahogy könnyebbnek tűnt. Mintha

azzal, hogy elhagyta Budapestet, ledobott volna valamit, amit évtizedekig cipelt.

Helyes-e, amit teszünk?

András maga sem tudta biztosan. De az apja arcán azt látta, amit talán soha azelőtt nem látott – azt a csendes, visszafogott nyugalmat, ami a valódi szabadságból fakad.

Igen. Helyes.

A szakadék

Már Szlovákia területén jártak. Az út kanyargott a dombok között, jobbra az erdő sűrűsödött, balra meredek lejtő húzódott le a völgybe. A nap már magasan járt, az őszi fény aranyos

sávokban feküdt az aszfalton.

András szunyókált. Alexander a szemeit lehunyva pihent, lélegzete egyenletes volt.

A sofőr csendben vezette az autót. Aztán egy kanyar előtt megjelent a teherautó.

Hatalmas, rozsdás, megrakott – az út közepén, mintha a sofőr elveszítette volna az uralmát a jármű felett. Vagy mintha valaki szándékosan ott állítva volna az útba.

A mentő sofőrje fékezett – de nem volt elég hely. Nem volt elég idő.

A csapás rövid és végzetes volt. A mentő felborult. A kerék kicsúszott az útpadkán. A meredek lejtő ott volt, közvetlenül mellettük. Az autó bezuhant.

Katalin a vasalódeszkánál

Pozsonyban az ősz utolsó napsütése öntötte el a kis ház nappalijának ablakát. Katalin a vasalódeszkánál állt, Zsófia iskolai blúzát simítva, a tévé hangja halkan szólt a háttérben.

A lányok az iskolától el voltak engedve – András kérte, bár Katalin nem értette pontosan miért. Ne vidd iskolába őket pár napig. Zsófia és Lea most a szobában játszottak, a nevetésük időnként kicsendült a zárt ajtón.

Katalin gondolatai messze jártak. Alexanderre gondolt – arra az arcra, amely lassan, nagyon lassan visszanyerte a színét a kórházi napok alatt. Arra a pillanatra, amikor az ujjai megmozdultak a kezében, és tudta, hogy visszajön. Arra, ahogy a szemei kinyíltak, és az első szava az ő neve volt.