ZOLTAN L. BARTWOOD

––––––––

Gyilkosság a síparadicsomban

Tartalomjegyzék

Címlap

Gyilkosság a síparadicsomban

ISBN: ePUB:

Prológus

Első felvonás | –Első fejezet–

– Második fejezet –

–Harmadik fejezet –

–Ötödik fejezet–

–Hatodik fejezet–

Második felvonás | –Első fejezet–

–Második fejezet–

–Harmadik fejezet–

–Negyedik fejezet–

–Ötödik fejezet–

–Hatodik fejezet–

–Hetedik fejezet–

–Nyolcadik fejezet–

–Kilencedik fejezet–

–Tizedik fejezet–

–Tizenegyedik fejezet–

–Tizenkettedik fejezet–

Harmadik felvonás | –Első fejezet–

„Sorozatgyilkos a síparadicsomban...

–Második fejezet–

–Harmadik fejezet–

–Negyedik fejezet–

–Ötödik fejezet–

–Hatodik fejezet–

–Hetedik fejezet–

Gyilkosság a síparadicsomban

Regény

Bártfai Zoltán László eredeti forgatókönyve alapján írta

és regényre adaptálta maga a szerző

Bártfai Zoltán László

Önkéntes Műnyilvántartásba véve: 2023

ISBN: ePUB:

978-615-6478-13-9

ISBN: Könyv:

978-615-6478-12-2

ISBN: Hangoskönyv:

978-615-6478-14-6

Országos Széchenyi könyvtár

Budapest

Copyright 2020 Bártfai Zoltán László

All rights reserved

Published By Bártfai Zoltán László

Printed in Hungary 2024

Boritó: Bártfai Zoltán László fényképe. Illusztráció: Obertauern

Gyilkosság a síparadicsomban

Copyright 2020 Bártfai Zoltán László

All rights reserved

Published By Bártfai Zoltán László

Printed in Hungary 2024

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más módon közölni a kiadó engedélye nélkül.

––––––––

A történetben lévő személyek és karakterek mind kitalált mesterségesen alkotott szereplők, mind a nevük, mind a társadalomban elfoglalt helyüket és szakmájukat tekintve. A történetben szereplő hotel és a Felső–Ausztriai helységnevek mind kitaláltak, ha valaki mégis egyezést vélne felfedezni, az csak is a véletlen szüleménye...

Ajánlás

Köszönet Nagy Adrienn Szidóniának, aki eme regény főhősnőjét, Adriana rendőr főhadnagy karakterét szolgáltatta és játszotta...  A regényt nyelvtani javítását Nagy Adrienn Szidónia végezte.

Felelős kiadó:

Regény & Novella Factory

Bártfai Zoltán László ev.

A gyilkosság egy síparadicsomban című regényt Bártfai Zoltán László írta saját eredeti forgatókönyve alapján

Regény & Novella Factory

Prológus

Hol volt, hol nem volt... volt egyszer egy ezerkilencszázkilencvenes évek eleje, közepe és vége; ebben az évtizedben volt még egy olyan kamuország a legelején, hogy: Jugoszlávia...

Pár évvel később az ország megszűnt; feldarabolták, ha így jobban tetszik. A történetünk is itt indult ebben az országban, ahol háború dúl minden egyes négyzetméterén a népek között, akiknek egy az anyanyelvük.

Igaz, hogy a különböző a vallásuk és a nézetük, ez a történet ezeknek az embereknek az életét meséli el... na jó, nem mindegyiknek csak: egy pár tucatnak... akikkel megtörtént az a bizonyos eset, amiről nem nagyon beszéltek sose, én is csak azért tudok az esetről: mert nekem elmesélték, ugyanis ez sem a hírekben, sem a híradóban sem sehol máshol nem látott napvilágot; csak két tucat emberi lélek tud a történetről; akiknek a fele már nem is él.

Csak ők tudtak erről az esetről... és persze, ahogy a mesékben is szokott történni: egy kis könyv tartalmaz; vagyis inkább egy személyes naplóban lelhető részletes leírást a történet felől.

Most ebből a bizonyos naplóból szeretnék megismertetni a kedves olvasóval... vagy hallgatóval; közel... majdnem három évtizednyi megtörtént eseményt... de ne lopjuk itt a drága időt; tehát akkor vágjunk is bele...

Első felvonás

–Első fejezet–

A háború árnyéka és egy új élet kezdete

1995 szeptember 13. Kelet–Bosznia

–Álljon meg, itt már jó lesz... forduljon meg...

Mondta durva arrogáns, gyűlöletes hangsúllyal egy katonaruhába öltözött katona egy másik katonaruhás fiatalembernek, aki viszont fegyvertelennek látszik; és az is. Azt gondolhatnánk, hogy a két katona egyazon hadsereg vagy alakulat katonája, mivel azonos nyelvet beszélnek... mindkettőnek a Szerb–Horvát az anyanyelve, ha így jobban tetszik...

Tehát a fegyveres katona nagy bátorsággal és egy AK 47 gyorstüzelő géppuskával a kezében bökdösi hátba a másik fegyvertelen katonát, aki épp egy szakadék szélénél állt meg...

–Azt mondtam forduljon meg.

Szólt megint a bátor fegyveres... Erre aztán nincs mit tennie a fegyvertelen katonának, mint megfordulnia... de előtte gyorsan vesz még lopva egy pillantást a közeli hegyekről, amint hatalmas csúcsaikkal az ég felé meredeznek. Talán ez lesz a síhelye, és ez lesz az utolsó előtti képkocka, ami élete filmjében szerepel...

Igen; joggal gondolhatjuk azt, hogy valóban ez jár a fegyvertelen katona fejében, mivel nem nagyon tudunk róla semmit, de aki egy AK 47 típusú gyorstüzelő géppisztollyal néz szembe; nos elég nagy a valószínűsége, hogy erre gondol. Ekkor a fegyveres egy karnyújtásnyira lecövekel a fegyvertelen előtt és farkasszemet néz az ellenfelével, de ebben a konkrét helyzetben; inkább az áldozatával.

–Érdekes módja ez a kivégzésnek, bajtárs.

Szólal fel a fegyvertelen katona.

–Mi nem vagyunk bajtársak paraszt... jó messze eljöttél az otthonodtól... Te egy igazi nyomorult horvát áruló vagy én meg egy szerb katonatiszt, semmi közünk egymáshoz...

–Hát hogyne lenne... ezt te sem tagadhatod csak azért, mert egy őrült ideológiáját követed vallási és persze etnikai alapon. Ugyanaz az anyanyelvünk, miért lettünk most egyik napról a másikra ellenségek? Ezek az őrültek tudják, hogy hogyan kell a népeket egymással megöletni... ezért lettem önkéntes, hogy segítsek...

Majd a fegyveres katona hirtelen átveszi a szót.

–Hé, kuss te mocskos büdös paraszt és nézz a szemembe!

–Miért nézzek a szemedbe? Látni akarod a tekintetemet miközben kioltod az életem?!

Szól a fegyvertelen vitéz

–Úgy valahogy.

Szól röhögve a fegyveres, majd folytatja...

–Én inkább azonban... a halálhörgésedet szeretném hallani te horvát paraszt.

–Ebben nem lesz örömöd bajtárs... miért nem lősz le egyszerűen?

–Ki akarom minden pillanatát élvezni annak, hogy a pokolra küldelek.

Mondja a fegyveres katona mosolyogva és a gépfegyverrel a fegyvertelen vitéz testét bökdösi különböző pontokon, leginkább a mellkasán.

–Hova kéred te horvát paraszt? Ide? Vagy ide?

–Nem tudsz megijeszteni, már elültettem magam.

–Nocsak nocsak; még egy horvát paraszt fog születni! És hol van az asszonyod paraszt?

–Miért érdekel?

–Csak kíváncsi vagyok arra a cafkára, aki egy ilyen rusnya horvát parasztnak gyereket szül... és lehet, hogy a halotti torodon kicsit nagyon elszórakozgatnék vele.

A horvát vitéz csak mosolyog, mint aki teljes mértékben megbékélt Istennel, és mint aki tudatában van annak, hogy a családja teljes biztonságban hajthatja le fejét éjszakánként.

–Tudod bajtárs, egy olyan gyönyörű nő, mint az asszonyom, aki egy igazi mediterrán szépség, egy olyan ördögi csúfságot, mint te még a puska csövével sem piszkálna meg.

Ezek a mondatok minden bizonnyal felpiszkálták a fegyveres katonát, mert hirtelen megfordul és ellép... A horvát katona minden bizonnyal felkészül az élete utolsó képkockájára, mert biztos benne, hogy mikor a szerb tiszt megfordul, egy pár gramm ólommal több lesz a testében, mint amire szüksége lehet, és ez az életébe fog kerülni...

Nagyjából így is történik... a szerb katona hirtelen megfordul; de a ravasz meghúzása helyett a lábát emeli fel és iszonyatos erővel és sebességgel a horvát katona mellébe tapos, aki ennek hatására lerepül a szakadék széléről élete utolsó történetével együtt egyenesen az ötszáz méter mély verembe... persze remélhetőleg ez a történet nem igazán fog a kedvencei közé tartozni a túlvilági vetítéseken...

Ami a szerb katonatisztet illeti; nos ő magkapta a maga kis szerenádját, mert hangosan és érthetően lehetett hallani a szakadékból feltörő hang formájában a „szerelmem szeretlek” kis mondatot... Persze pár másodperc múlva a zuhanás végén a becsapódás vetett véget a horvát katona testi működésének...

Ami a lelkét illeti; arra vonatkozóan van néhány tippem: szinte biztosra vehető, hogy már zuhanás közben kedvenc mentőangyala vele szállt és a horvát katona lelkét kimenekítette a szenvedés alól mielőtt földet ért... A test alkalmatlan a további működésre, de a horvát katona lelke biztosan tovább szárnyal.

A szerb katonatiszt mit sem sejtve szekuláris, egyház és Istentagadó gondolataival karöltve mosolyogva büszkeségtől dagadó mellkassal vonul vissza kedvenc bajtársaihoz, hogy begyűjtse az elismerő pillantásokat...

De talán ez a fajta viselkedés olyan megszokott ebben a társadalomban, vagy inkább hadtestben és alakulatban, hogy elismerő pillantások helyett csak apró közönyt és egy szál cigarettát kapott, na persze meg egy szíverősítőt mellé...

De mindkét érmének két oldala van... ezért ebben a szomorú pillanatban van egy bizonyára nagyon boldog pillanat is egyben ezen a boldogság–szenvedés spektrumon; ami a harcoktól távol, egy napsütötte kórház szülészetén játszódik le épp ebben a pillanatban a horvát tengerparton az Adriai–tenger partján Zadar városában...

Egy asszony vajúdik éppen ebben a szent pillanatban, hogy egy életnek adjon utat a szülőcsatornán keresztül. A hölgy Markovic Justina nevet viseli immár huszonhat éve... Külsejéről a következő jegyeket lehet elmondani: mint ismeretes már az olvasó előtt; a hölgy egy horvát lány mediterrán vonásokkal és tüzes roma vérrel fűszerezve. Szeméből és telt ajkaiból jól kivehető az előbb említett vércsoport, bár igaz, hogy a vércsoport helytelen kifejezés ebben a konkrét esetben, de azt még sem akartam mondani, hogy etnikum... ezért marad a vér; ami nem válik vízzé, mert, ahogy a mondás is tartja: az igazi szépséghez kell egy kis cigány vér is.

Mint az étel, ami a fűszerektől lesz igazán ízletes, a genom is ugyanilyen, de inkább úgy mondanám, hogy a felturbózott genetika inkább túlélőbb, mint egy fáradt elfásult genom... mondhatjuk, hogy ez az élet természetes szelektálása; az erősebb és jobb genetikának fejlettebb és jobb biológiai algoritmusoktól hemzsegő spirálja minden bizonnyal nagyobb sikerrel terjed el a homo sapiensek között...

–Nyomja... nyomja... nyomja... nyomja...

Ismételgeti a hatvan év körüli kopaszodó orvos, mintha fogalma sem lenne a női testben ilyenkor végbemenő fájdalmakról... közben a szemüvegéről csüngő páracseppek ereszkednek alá; mivel rendesen bevette magát Jusztina hosszú combjait takaró lepedő alá, ahol bizony megemelkedett rendesen a páratartalom...

–Nyomja maga... maga barom!

Préseli ki magából e kedves szavakat Jusztina összeszorított ajkakkal.

–Nyomja... nyomja anyuka... már látom a fejét... gyönyörű szép kislány.

–Honnan tudja, hogy kislány maga barom?

Présel ki újabb kedves mondatot Jusztina.

–Hát onnan kedves anyuka, hogy ilyen szép hölgy nem hozhat a világra semmi mást csak egy újabb gyönyörű leányteremtést a fiuk örömére... De nyomja... nyomja... nyomja...

–Nyomja...? nyomja maga... maga barom...!

Jusztina ismétli az orvos szavait kedvesen, miközben teljes erőből előre görnyed; mintha egy edzőteremben több száz hasprést csinálna, ezáltal megnövekedett nyomást erőltetve elősegíti a kis csemete világra jövetelét...

Majd hirtelen az orvos a lepedő alól kivesz egy apró teremtményt, mint a bűvész egy nyulat a kalapból... kicsit meg paskolja a csemete fenekét, aki első ízben vesz nagy levegőt édes pici tiszta tüdejével és nyomban felsír, miután egy kis folyadékot kiköp... Jusztina szeme könnyektől teli lesz.

–Csipesz... törlés...

Fejezi be a műsort az orvos a megszokott szavakkal... majd fürdetés... lepedő és irány az anyuka.

–Kedves édesanya, látja; mondtam, hogy kislány lesz!

–De honnan tudta doktor úr! Kérem bocsátsson meg... a fájdalom és...

–Megértem a felindultságát... csak elképzelni tudom, hogy mit él át ilyenkor egy női test... de, hogy válaszoljak a kérdésére; hát ilyen gyönyörű nőnek, mint maga, magácska... nem születhet más... csak gyönyörű szép kislánya!

–Ön azt akarja mondani, hogy a magamfajta ön által szépnek titulált nőknek nem születhet fia?

–Dehogynem... dehogynem születhet... de csak akkor, hogy ha... az apa csúf...

Mondja az orvos nevetve egy kis szünetet tartva, miközben a kis csemete már meg is találta a táplálék forrást Justina dús keblében...

–Á... tudom ám én honnan fúj a szél doktor úr!

–Tényleg?

Kérdi a doktor enyhe mosollyal a szája szélén.

–Maga látta az én uramat... szép szál legény mi? Bugyogó szaggató igazi szép férfi az én uram Opatijától... Dubrovnikig.

–Ahogy mondja kedves Jusztina, ahogy mondja... most még el kell majd végeznünk egy pár vizsgálatot, aludja ki magácskát... és szerintem holnap haza is engedem.

És ahogy a doktor mondta huszonnégy óra elteltével Jusztinát és a kis babát Jusztina szülei hazakísérték egy kedves kis Zadar melletti falucskába az Adria–tenger partján...

A tipikus horvát házacska egy kedves tengerparti sétányon tengeti életét ebben az időben. Az épületről, mint otthonról el lehet mondani, hogy igen komoly hangulatot sugároz magából... hatalmas tornáccal, mediterrán tetőszerkezet tipikus fakó vörös kúpcseréppel két emeletet fed le... hófehérre meszelt falak mellé barna zsalugáterek passzolnak ez idő tájt... Úgy meglehet vagy százötven négyzetméter az összes alapterület...

Az alsó szintet bemutatva a szülői hálószobánál kezdem; parkettázott szoba fehérre meszelt falak, egy nagy ágy foglal helyet a szoba sarkában kicsit távolabb az ablaktól, a maradék falakat régi stílusú szekrények takarják el, és ha lehet ilyet mondani akkor megjegyzem, hogy ezeknek a szekrényeknek még a szaga is régi, de valahogy nem kellemetlen, annyi viszont bizonyos, hogy aki nincs hozzászokva az ilyen régi szagokhoz annak bizony a kisagy mindhárom lebenyéig hatol... a zsibbasztó szippantás a levegőből.

–Anya... hihetetlen... nem szellőztettél már vagy egy éve, szinte azt tudnám erre mondani.

–Ismered édesapádat kislányom... tudod, hogy erősen szelel a lelkem.

–A túróst anya, ázott kutya szag van!

Majd hirtelen kiugrik az ágy alól egy nőstény utcai kevert keverék, színe meghatározhatatlan, de erősen hajlik a koszos szürke színre.

–Anya...! A gyereknek erős higiéniára van szüksége.

–Értem lányom, de nektek a felső szinten van berendezve minden és ott apád...

–Igen kislányom mindent szépen kifestettem hófehérre, még titkos penészgátlót is kevertem a festékbe.

Fejezi be a mondatot Jusztina édesapja.

–Ja, elhasználtad az összes ecetemet apjuk...

De folytassuk az épület bemutatását: az alsó szinten, a már említett kutyabűzt és sós tengeri levegő keverékét árasztó szülői szoba mellett van egy nagy nappali sorba a bejárat felé közeledve, aztán abból jobbra nyílik egy fürdőszoba, balra egy nagy toalett. Tovább haladva étkező és elég szokatlan módon... pont a bejáratban előszoba nélkül áll egy nagy konyha fatüzelésű tűzhellyel, persze mellette ott áll a legújabb gáztűzhely is.

A felső szintre egy kétkarú falépcső vezet fel bordó szőnyeggel leterítve. Felérve minden világos kővel van burkolva; meg kell említenem a kedves olvasónak, hogyha még nem járt Horvátország ezen régiójában akkor nincs arról fogalma, hogy itt a nyarak nagyon forróak... ezért a sok kő és kő és kő és a vastag masszív sötétbarna zsalugáterek. Az emeleten három azonos méretű nagy szoba van és egy tágas fürdő toalettel, a négy helység szimmetrikusan osztja fel a felső szintet négy részre tengelyben egy méter széles közlekedővel, aminek a végén üvegtégla fal van a padlótól a mennyezetig, itt található egy leereszthető padlásfeljáró... Na ennyit a jó házigazdáról...

Jusztina a kisbabával elfoglalja a szépen berendezett hálót. A kisbaba, akinek a nevét elárulom végre...: Adriana Jusztina Isakovic Markovic teljes nevén. És nagyon szerencsésnek mondható táplálék szerzésben, igaz nincs is nehéz dolga a hatalmas tejtől dagadó dús keblek között.

Ez talán családi vonás lehet, mert Jusztina édesanyja egy ötven év körüli asszony, akinek szintén lassan zsúrkocsira lesz szüksége, hogyha a melleit is magával szeretné vinni a tengerpartra.

Az idő múlásával az illatok is megérkeztek a felső szintre, és arról árulkodnak, hogy valami nagyon finom rotyog valahol.

–Gyere enni lányom!

Tódul be a hatalmas mély hang Jusztina hálójába, majd egy halk tompa koppanás is megérkezik... Mire Jusztina megérkezett a konyhába azt veszi észre, hogy az édesapja egy hatvan körüli jól karbantartott férfi, kinek széles vállai arról tanúskodnak, hogy valaha igazi sportember és lepedőakrobata lehetett, jóképű mediterrán vonásokkal, haja itt ott még eredeti fekete színben pompázik...

Szóval az említett szép nagypapa igencsak simogatja a fejét, és mintha kicsit piros is lenne az ujja begye.

–Mi történt apa?

–Semmi kislányom, csak az anyukád a fejemre sózott egy jókorát a sodrófával...

–Anya? Ezt most miért?

–Megmondtam neki, hogy ne kiabáljon mert felkel a kicsi.

–Ez igaz... de akkor sem kell verni az apámat...

–Ez semmi kislányom, régen többet kapott, tudta is, hogy merre hány méter...

Ecseteli a család melegségét az anyuka miközben nagyokat kever az üstben, amiben vagy három kiló és még egy pici disznóhús fő... Apa és lánya mosolyogva egymásra pillantottak, és amolyan hagyjuk ezt az öreg szatyrot hadd meséljen, talán még maga is elhiszi...

–Anya honnan szereztél ennyi húst a háború kellős közepén?

–Inkább hagyta volna tényleg ott, ahol kapta... disznó!!! Áh...!

–Hallgass mert kapod az előző párját!

–Anya szűnj meg... nincs elég terror körös kőrül? Egyébként meg apának igaza van; nem ehet egy szoptatós anya csak disznót.

–Igen savanyú lesz a tej, nem fog szopni a baba.

Mondja az apa.

–Menj már apjuk... ez baromság, csak mende–monda.

–Nem anya, nagyon is igaz... Az összes ismerősöm babája három hónapos kor előtt abbahagyta a szopást mert csak is kizárólag disznóhúst ettek, és legalább hat hónapos korig kell szopni a babának minimum... de inkább egy évig vagy tovább.

–Így van lányom... emlékezz asszony te csak csirkét és pulykát ettél és több mint egy évig szopott a lányunk.

–Hallgassatok vagy mindjárt kihajítom ezt a szar ürüt.

–Ne...

Mondja apa és lánya egyszerre...

–Inkább add oda a vegyes felvágottnak.

Mondja Jusztina nevetve...

–Malac a neve! –Mondja az anya.

–Anya te szerelmes lettél a disznókba... hogy lehet egy kutyát egy disznóról elnevezni?

–Jól van elég! Lányom mikor jön az urad? A kiírt születési dátumot tudta, mégsem jött el!

–Anya az uram horvát katonatiszt és jön ahogy tud... harcol a horvát népért és földért! Majd, ha jönni tud akkor itt lesz és pont!

–Akkor miért van most Boszniában? –kérdi az anya cinikusan.

–Anya az uram jelentkezett önkéntesnek, mert azok után, ami ott történt, úgy találta helyesnek, hogy megvédi, akit tud!

–Hát én jobban örülnék lányom, ha téged és a babát védené itthon... Szerintem nagyon, de nagyon felelőtlen ember...! Bosznia eddig is megvolt és ezután is meglesz... nem beszélve arról, hogy ő a horvát hadsereg katonája! Itthon kéne lennie! –mondja az anya.

–Az én uram áldott jó ember! Segít az ártatlanoknak... Nők és gyerekek anyám!

–Itt is van elég nő és gyerek drága lányom! –mondta az anya ingerülten.

–Ne féltsétek az én drága jó egyetlen vejemet, jön az majd, hogy ha tud!

Mondja az apa... mire Jusztina odabújik hozzá és élvezi az erős apai szorítását.

–Na szépen vagyunk... kijátszottok engem?

Szól az anya... Kis idő elteltével az ebédlő asztal roskadozik az ételektől.

–Na mit szóltok, hogy tele van az asztal?

Kérdi az anya.

–Ja... de csak disznóhús van, amerre csak látok...

Az anya hirtelenjében felpattan a székből.

–Jól van... meg sem szólaltam... gyönyörűen tálaltál anyukám.

–Na azért te vén kurafi.

Mondja mosolyogva az asszony.

–Na kár volt dicsérnem, most egész este nem fog békén hagyni, és tudod lányom az én koromban már vigyázni kell a szívemre...

Súgja a lánya fülébe az apa...

–Apa... ne már... nem tartozik rám! És egyébként meg az édesanyám gyönyörű asszony!

Mondja Jusztina, mire az apa rápillant harminckét éves házasságára és csak annyit tud mondani:

–Tényleg lányom?

–Igen apa tényleg!

Jusztina édesanyja épp fakanállal fenyegeti urát mikor csengetés és kopogás is hallatszik a bejárati ajtóból... teljes férjezett nevén Marija Justina Markovic fakanállal nyit ajtót... Az étkezőből érkezik a kérdés a bejárathoz:

–Megjött Andrej az uram?

Mire kisvártatva jön is a válasz az étkezőbe, de se a hangnem sem pedig a válasz nem várt rosszkedvvel taglózza le Justinát mind pedig édesapját a sziklatermetű Petar Markovic–ot... Justina pár pillanaton belül megérkezik a bejárati ajtóhoz... nagy meglepetésére két katona áll benne mélabús együttérző ábrázattal kezükben sapkájukat szorongatva.

–Jó napot kedves asszonyom, ön Marija Justina Markovic?

–Igen az vagyok...

Mondja az idős asszony az ájulás szélén, de Petar épp odaér és átkarolja harminckét éves házasságát.

–A lányát keressük nevezett: Justina Isakovic Markovic–ot.

Justina előbújik édesapja széles háta mögül, a sápadt tekintete az éppen szóló katonát dadogásra készteti...

–Hát szóval Andrej Milan Isakovic...

De a dadogós katonát Justina megragadja az egyenruhájánál és rángatni kezdi teljes erőből, még a bejárati ajtó is a falnak csapódik.

–Mit beszél? Hol van az uram?

Kérdi és közben teljes erőből rángatja a katonát, mint egy babát; aki gyengéden lelassítja Justina ráncigálását és lehúzza a remegő kezeit a zubbonyáról és Justina ölébe nyugtatja.

–Szóval én csak azt szeretném mondani, hogy mondjam csak hirtelenjében?

Hebeg–habog a megrángatott katona... mire a rangidős idősebb katonatársa kisegíteni igyekszik.

–Asszonyom sajnos nagyon rossz hírt kell önökkel közölnöm... Andrej Milan Isakovic elesett a szerb fronton; úgy értesültünk, hogy tegnap lelte halálát... a holttestét a hadsereg saját hőseként megszervezett temetésén szeretné örök nyugalomra helyezni.

Majd a katona átad egy kisebb táskát és egy fekete levelet a horvát nemzeti színekkel átkötve.

–Asszonyom ezek Andrej személyes dolgai a borítékban pedig a szertartás időpontja és részletei vannak...

Justina remegő kézzel, mint egy élő halott átveszi a borítékot és a táskát, majd neki minden bizonnyal elsötétül a világ, mert elvágódik a bejáratban. Épp, hogy a segítő kezek mentették meg az agyrázkódástól.

A két katona és az apa becipelték a szülői hálóba, majd a két katona elköszönt és maguk mögött becsukva az ajtót gyorsan távoztak...

xxx

– Második fejezet –

Külföldi munka

A családon leírhatatlan szomorúság lett úrrá; Justina hirtelen egy tündérmeséből a rémálomba csöppent, de miért csak a végletek uralkodnak ezen a vidéken, vagy talán az egész bolygón: gazdagság szegénység; egészség betegség; halál élet; boldogság szomorúság... ezek a dolgok kéz a kézben járnak és szedik az áldozataikat könyörtelenül, pedig tényleg rengetegen őrzik Isten hatalmát lelkükben és mégis.

Ebből most Justinának is ki jutott rendesen, de azt mondják, hogy minden rajtunk múlik, Önön is kedves olvasó, a gondolkodásunk a kulcs... Azt mondják, hogy ha valamiből hiányt szenvedünk akkor igényünk nincs rá... valóban? Az, aki ezt tanította bizonyára nem volt még háborúban; mert ott vagy van igényünk valamire, vagy nincs az nem változtat a helyzeten: azon, hogy mindenből hiány van.

Justina szerencsére a racionális gondolkodás rabja volt; nem siránkozott, ezért miután magára erőltette életösztönét: életben maradni, felnevelni a babát, új életet kezdeni, otthont teremteni a gyereknek, egészségesnek maradni és az igazi boldogságra törekedni tűzzel–vassal.... Pedig jelenlegi állapotában egy palotában járva, a sors által kijelölt téves ajtón benyitva a pokolba csöppent és egy nagyon meredek, forró kövekkel kikövezett düledező csigalépcső vezet vissza a felszínre.

A család másnap hosszasan beszélget a lehetőségekről... hogy mit csináljanak, hogy mitévők legyenek, itt van ez a háború is, és még újabb fegyveres konfliktus van kialakulóban. Nincs munka, az árak az egekbe szöktek, kereseti lehetőség korlátozott. Igazából nincs épeszű ember, aki ezen a vidéken szeretne maradni, ami egyébként maga a földi paradicsom a tájat illetően.

Justinának az az ötlete támadt, mint több százezer, de lehet, hogy millió honfitársának a volt Jugoszláviában: elmenekülni a szomszédos gazdasági sikerektől roskadozó Ausztriába, mondjuk, hogy némelyek gazdasági sikerét pontosan sajnos az ilyen mindenre hajlandó menekültek cipelik... Persze Jusztina édesanyja nem igazán osztotta Jusztina jövőbeli törekvését...

–Miért akarsz elmenni kislányom; itt hagyni a szülői házat, és pont most, hogy ez a rettenetes dolog történt... neked stabilitásra és nyugalomra van szükséged!

–Igen anyukám... a háborúban meg fogom találni a stabilitást és a nyugalmat? Ne viccelj már!

–Sokan mégis itt maradnak az otthonukban.

–Lehet anyu, de nekem meg kell keresnem a jövőmet, meg kell keresnem azt a pénzt, amiből a jövőmet és a gyermekem jövőjét felépíthetem, most, hogy Andrej elment... –Jusztina szeme hirtelen könnybe lábadt, megtörölte édesapjától kapott zsebkendőbe majd folytatta... –érted anyu? Az otthonunk, Amit Andrej teremtett a földdel egyenlő, de ha nem akkor is le van égve az egész, a föld feltúrva, a jószágok lemészárolva vagy elhurcolva... Oda? Az őrült szerbek közé vissza sem akarok menni! Megértesz anyu?

–Meg kislányom, de édesanyád és édesapád mindig segítségedre lesz.

–Tudom anyu, de attól még nem kerül kenyér az asztalra... Huszonhat éves vagyok, mit kezdjek az életemmel? Szerencsét kell próbálnom!

–Kislányom de hát ott a szakmád a te foglalkozásod... számít rád a testület és a köz.

–Jaj, anya, csak te miattad csináltam az egészet!

–Nem igaz lányom... Andrej miatt mentél a testülethez, és azt mondtad, hogy szereted, amit csinálsz.

–Anya, Andrej katona volt és önként maradt ott!

–Katonai rendész jobban mondva.

–Jó, katonai rendész volt; de én rendőr vagyok anyu... nincs szükség rendőrökre ezekben az időkben; ha látnád az emberek szemét, ahogy megvetően néznek a rendőrökre, mert mi nem megyünk harcolni. Egyébként már nem olyan egyértelmű az a szemlélet, amit akkor vallottam: korai nyugdíjazás, oktatás és a többi már nem játszik szerepet többé. Most, hogy ő már nincs nem szeretném a hátamon cipelni a fájó, nyomorult emlékeket, azért, hogy a kijelölt úton maradjak... Szeretném elfelejteni!

–Kislányom nagyon fontos, hogy kitartsál a céljaid mellett alázattal.

–Szól az apa kezében egy almával.

–Apa nem tudom tovább csinálni, mert már nem érzem helyesnek azt az utat, tudjátok, hogy mindig az érzelmeim vittek előre!

–Csak azt hiszed lányom, te nagyon is racionális ember vagy.

–Meglehet, de akkor is ezek az emlékek nem olyan dolgok, amit szeretnék sokáig megőrizni. Arra gondoltam, amit már mondtam, hogy visszatérek az eredeti szakmámhoz.

–Mi?

–Igen anya... pincérnőként fogom keresni a kenyeremet Ausztriában.

–Édes kislányom... Ausztriában azok a csúf kapitalisták az utolsó vérig kiszívják az odatévedő emberek vérét!

–Milyen odatévedő emberekről beszélsz anya!? Azok az emberek menekülnek a háború és a szegénység elől... Egyébként meg fiatal vagyok, mit tegyek? Mindenhol dolgozni kell... akkor legalább legyen értelme... csak szorgalmas munkával lehet előre menni!

–Ebbe azért én is beleszólok Markovic Jusztina!

Szól az apa dühödten.

–Isakovic Justina vagyok... a férjem után apa!

–Az én lányom is vagy azért... álljon már meg a menet... engedd meg nekem azt a szerény kérést, hogy aggódjam miattad. Egyébként meg az édesanyádnak igaza van...

–Miben édesapám?

Kérdi Jusztina mosolyra fakadó szájjal és próbálja édesapját átölelni, de az a karjait elhárítva maga előtt kulcsolja össze és így szól gyermekéhez...

–Bizony mondom neked kislányom, hogy egy év alatt öt évet fogsz öregedni... és a gyönyörű lányom fiatal vénasszony lesz pillanatok alatt.

Mondja az apa teljesen átadva magát az érzelmeknek, majd egy pillantást vet a feleségére, aki igen erőteljesen csóválja a fejét. Az apa jobbnak látja, hogy ha nem szól semmit, nem érti a szituációt... „most mit akar az öregasszony? Fogalmam sincs”

–Azért valamiben igazat adok neki Petar.

–Igen... miben Marija kedvesem?

–Szól az apa félénken.

–Abban, hogy csak kemény munkával lehet előrébb jutni... és hogy legyen értelme a gürcölésnek.

–Igen... köszönöm anya! Itt életem végéig dolgozhatok és nem szedek össze közel sem annyi pénzt, mint Ausztriában pár év alatt... csak annyit szeretnék összeszedni, hogy legyen egy szép házra való egy földdarabkával.

–Értem kislányom... és a baba?

Kérdi az apa és közben alma után kutat a konyhában.

–A gyerek az életem értelme, most, hogy Milan elment; nekem Adriana–ban él tovább szívem szerelme, a legfőbb kötelességem, hogy megteremtsem neki a jövőt, amit elvett tőle a háború.

–Kislányom hogyan szeretnél elmenni a babával Ausztriába? A gyerekről gondoskodni kell!

–Nem most fogok egyből elmenni anya! Négy hónapig minimum szoptatnom kell, hogy erős immunrendszere legyen és persze kialakuljon köztünk egy erős kötelék. Azután...

Megvakarja a feje búbját Justina és folytatja félénken kitérve édesanyja gyanakvó tekintete elől.

–Arra gondoltam anya és apa, hogy szoptatás után indulnék útnak a téli szezonra... Most szeptember vége van, négy hónap múlva január végén kezdem a munkát.

–Hát ez egy kész tervnek hangzik lányom!

Mondja az apa... az anya csak a fejét képes csóválni.

–Tehát ez azt jelenti, hogy ránk marad a kicsi?

Kérdi végül az anya és közben belezuhan a fotelbe... Petar gyorsan hoz egy pohár vizet feleségének elkerülve ezzel a hangos utasítást.

–Anya négy hónap múlva ehet már tápszert és ti tényleg nagyszerű szülők vagytok... Havonta hazajövök úgy is...

–És hogyha nem engednek vissza?

–Nem értem!

–Mert gondolom menekült státuszt akarsz beadni... a gyors munkavállalási engedélyhez az is kell!

–Ha esetleg nem engednének, amit kétlek... de hát amúgy is Szlovénián keresztül jövök–megyek... ott már rég nyugalom van anya!

–Igaz, ami igaz; egyébként meg apád elsőosztályú a pelenka hadműveletekben.

–Apa?

Kérdi Justina és közben odabújik gorilla termetű édesapjához.

–Persze hogy gondoskodunk a babáról drága kislányom... Néha persze elviszem a benzinkútra megtanítom az autógumik felfújására.

–Petar! Meg vagy zavarodva?

Kérdi az anya.

–Miért Marija kedvesem? Úgy gondoltam, hogy együtt veled... neki is kell levegőzni... és persze neked is.

–Te vén kurafi ebből most jól kivágtad magad!

Vág vissza az anya.

–Apa de te már nyugdíjas vagy, nem is mondtad, hogy dolgozol még a benzinkúton!

–Csak három napot és csak négy órában... tudod jól jön az a kis kosztpénz.

Mondja az apa és a feleségére sandít, aki igenlően bólogat... Tehát a megbeszéltek alapján telt az idő, amikor a sors beleszólt a dolgokba és Justina elgondolását követte... azaz: elapadt a tej. Január vége van éppen és a téli szezon már rendesen szedi áldozatait a sípályákon ittas emberek személyében. A vendéglők, kocsmák, szállodák teljesen tömve vannak roskadásig egész Ausztriában.