Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Lázár Miklós kedves barátomnak.

A PÉKNÉ

A TALLÉR

FLORIA TOSCA

MELEG TÖRTÉNET EGY SZEGÉNY NAGY BORJÚRÓL

EGY ÖNGYILKOSSÁG TÖRTÉNETE

A TOULONI KATONA

AZ ASSZONY ÉS A SÍRÁSÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szomory Dezső

A PÉKNÉ

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-675-1 EPUB
ISBN 978-963-559-676-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1916

a borító XIX. századi francia csendélet
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Lázár Miklós kedves barátomnak.

Sz. D.

A PÉKNÉ

Ijedezve gondolok rá, siralmas emberi lélek szegény, mint egy elgázolt narancs a nagyvárosi aranyszemétben, drága Hódl Józsi! Csak a jó Isten tudja a dolgokat és számunkra alig van valami, aminek megfejtése volna. A feje nagy volt és szomorú bizony, az alsóbbrendűség hiányosságával, tökéletlenül kikészített és ostobán modelált, bús gyári fej, durva en gros munka, a népes külső városrészek emberműhelyeiből, hangos tenyész udvaraiból, ahol a kéj robotnak virul, a gépies szaporodás rengeteg gyümölcsözésével.

Olcsó fej volt, szegény fej volt, korán kopasz, a homlok aránytalan frontjával, mint egy ócska tükör. Számos szürke és rozoga hajszálak, összetömörülve és egészen fönn a feje búbján, mint magányos csokrok, nőttek. És a szemén kívül, szürkés pislantások, az orrán kívül, mint egy banán, az ajkán kívül, amelyet nyitva tartott a szőkés bajusz gyér szálai alatt, a lelkén kívül, mely ki fog bontakozni, valami fanyar kis illata is volt, valami sápadt presztízse az egész alakjának, vasárnapi dicsőségének, elunott szegénységének, amint kiöltözött, bús péklegény s némi világos nyakkendőket kötött. Agyonsülve a kenyérkemencék előtt, a pékpincék mélyén éjjeli robotban, megpörkölt szőrzetével a meztelen mellén amint a parázsból rubintfények érték: már rég nem dolgozott, de bizony nem dolgozott s csak sétált, mint egy Esterházy, nyugodtan és lapos léptekkel utca hosszat az estéli világosságban, elveszve a tarka szoknyák hullámzása között, hazatérő nők szagos nyakszirtjei mögött, friss cselédlányok ténfergése mentén, mint egy csüggedt zászló a szélben.

Holott olykor felbuzdult a fényben s mámoros képzelete némi világosságot gyújtott elunott élete éjszakáján. Ilyenkor veszélyes vágyai ébredtek, régi s lappangó kísértések, mint gonosz virágok, a lelke mélyén kihajtottak. Amint elvonult a térben, a világos kirakatok mentén, a lámpák alatt, a tömegben, a szagokban és a fényben, rettenetes öntudatokra eszmélt a mozik világos portáljai s patetikus plakátjai előtt. Valami titkos és kegyetlen sóvárgás gyötörte. S így jött az estében eltikkadva, kábult és üres fejjel, éppen amiért így tele volt mindennel, szegény emberi pária.

- Ha nincs a pékné! - motyogta és utolsó állomására gondolt, a Zerge utcai híres sütődében.

Csak rövid és primitív hangulatai voltak, keserű szájízben. Ahogyan az ember csak éppen mond valamit, röpködő, homályos sóhajokban. Aztán el is akadt minden gondolata. Semmi se volt olyan fontos különben, hogy valami kiválót gondolhatott volna és másrészt olyan sivár és reménytelen volt minden, hogy akármit gondoljon, a nyomorát nem éri föl vele. Így van ez a lét keserű alján, hogy minden mellékes voltaképpen.

- A pékné! - ismételte mégis, végképp tanácstalan. - Most nincs helyem, - fűzte tovább - és nem is lesz - gondolta megadással.

De nem ám. Nem volt hely, csakugyan nem. Az égen sem volt hely, ahogy tele volt rakva májusi csillagzással, mintha tavaly óta új csillagok születtek volna. Egyáltalán nem volt hely sehol. Fönn az ég és lenn a föld, az egész világ, hegyek, folyók és tengerek túlzsúfoltaknak rémlettek e vergődő és elunott agy fantazmagóriában, mely a maga színeit és képeit a tömött munkástanyák és párolgó hónapos ágyak vízióin melengette s leborult, mint az áldozat, a nyomora előtt. Drága, finom, csengő szavak hiányát is érezhette, melyek a disztingvált nyomorgót megbékéltetik, ahogy Lamartine mondja, a költészet e legnagyobb zenésze. Minimális szóbősége, benső berendezkedésének siralmas semmiségét csengte vissza a szegényes érzéshálózat kultiválatlan húrjain.

- Nincs is mit akarni, - gondolta, amint éppen átjött az utcán, - nincs és nincs - és igaza volt. Az ember úgy születik nyilván, ahogy elvetik a magját. Nagy nyomorok és nagy ínségek élnek tovább olthatatlan emberi vezérképviseletekben és ezek törhetetlen cölöpök és erős fundamentumok, amelyekre minden egyéb épül a világon. A feje fölött, egy nagy szürke bérház nyitott ablakain át, némi zongorázást hallott és szeretettel, de szórakozottan követte egy szellemtelen keringő röpködő hangjait, elvesző, béna ritmusát a térben. Egy női arcot is látott valahol odafönn, az emeletek sötétjéből válva ki ocsmányan, vonzón és fehéren. De az óra megkondult a terézvárosi templom tornyán. És Hódl Józsi ment tovább.

Amint betért a Spanga-kávéházba, ahol facér péklegények e földi balsorsukat némi kártya és billiárd játékkal javítgatták, már füstben rekedt minden s a megaludt tükrökön túl, mint ócska tejfelületek, a törpe fal mentén, sűrű makulákkal, kiemelkedőn ült a kassza márványlapja előtt, dús pléhkanalak és torz cukorkockák között, Marosi Lóri a kasszírnő. A füstök ködfátylán át vöröses szélű szeme világított, a tekintet zord közönyével, amint a maga robotjához szokott. Az arca halovány volt, mintegy hervatag tejekkel fröccsent és némi kéklő árnyalatokkal, amit az érhálózat irizált a roskatag bőrfelületre. A szája megkent és elvirult, a mesterséges pír rikító ellentétével a sárgás fogak és tág orrcimpák között, melyek az elmerült orrcsont híján, magát az orrot alkották, kizárólagos szélességben. Az elmosott blúz alatt, aránytalan térfoglalatban, dús keble virult s valami különös jellegzetességet kölcsönzött e női személynek, valami moziplakátszerűséget, a figura túlzott formáival. És a homloka eltűnt a fekete hajkorona alatt, mely vastag fürtjeit lenyomta egészen a szemöldökökig.

- Jó estét, - mondta Józsi, lágyan közeledve. És az emelvényhez dörgölődzött, kétes graciozitással.

- Feldönti a kasszát, - szólt Lóri egykedvűen és csak rakosgatta a cukrait.

Mégis, hirtelen, a szemük összenézett.

- Mi baj van? - kérdezte a hölgy.

- Semmi, - felelte a nyakkendőjén babrálva, - semmi. Miért, hogy azt kérdezi mi baj van, amikor nincsen semmi baj. Mintha mindig azt hinné, hogy valami bajnak kell lenni.

- Hát persze, hogy azt hiszem, - pörölt a nő meggyőződéssel, - amikor csak lézeng és nem csinál semmit. Ebből lesz a baj, - tette hozzá telített hangsúlyozással, mintha valami jóízű dolgon nyalánkodna.

De az ember kitért a célzások elől és unottan a vállát vonogatta.

- Hát ennek is vége lesz, ennek a rossz állapotnak, - magyarázgatta. - Lássa, hányan vannak itt facérok és nem csak itt vannak, a Dungl is tele van velük. Nem, hogy a bér rossz, még azt sem mondom, de a munka kevés ilyenkor és a mesterek se fűtenek hiába. Még azoknak jó, akik kártyáznak vagy biliárdoznak. Van olyan, aki a maga két koronáját is megnyeri egy nap. Csak én unom el magamat. Halálra elunom magamat, mint a kiszáradt kút nálunk odahaza, tudja.

- Tudom, - mondta a nő.

- Dehogy tudja, - felelt szelíden és a szürke szeme tágra nyílt. A torz fejét két kézre fogva, gyér hajbokrait gyötörgette és nyirkos homloka elborult.

- Maga nem tudja, hogy nyom engem minden, - mondta elernyedve, - az élet, minden, hogy nyom engem! Egész Pest mintha a csigolyámon ülne, olyan nehéz a fejem. Az este, az utcák, a lámpák, a sok villamos és a sok ember, mintha mind rajtam gázolna, - egész Pest! mondom. Az imént is, mintha homlokon csaptak volna valami rézkoronggal, amint harangoztak a Terézvárosban. Végre valami műveltsége is van az embernek, ha már más nincs, hát nem igaz? Az utolsó helyemen a könyvet is én vezettem, a leveleket is én írtam a nagy malmokba s ha nincs a pékné, még ma is ott vagyok a jó helyemen, tudja.

- Ha nincs a pékné, haj bizony a pékné! - ismételgette Lóri, alattomos inszinuációkkal. - A pékné bizony, az volt a baj ugye? Valami nagy fene lisztes tyúk ugye? - kérdezte, vörösen pislogatva.

- Valami nagy fene lisztes tyúk? - hebegte utána tájékozatlanul.

- Hát persze! A pékné! Nem érti?

- Nem.

- Mi volt vele? No mondja! - nógatta a leány a fejét előrehajtva.

És az orrát is fintorgatta, mintegy képzelt illatokhoz.

- Hát nem mondja? - kérdezte, hogy az ember nem felelt.

- Mit mondjak? - szólalt meg végre.

- Mi volt vele? A péknével? - kérdezte felpezsdülve.

- Semmi se volt.

- Nem ám! Képzelem!

És szakavatott fölénnyel rázta a fejét.

S hogy éppen egy pincér pattant elébe, némi kanalak után nyúlva s a tálcákat prezentálva, néhány kockacukrot csapott le oda, a csorba csészék mellé.

- Képzelem, - ismételte felbiggyedt ajakkal.

- Semmit sem képzelhet, - mondta Hódl, - ki sem találhatja, ami a péknét illeti, hiába okos lány, mégis ki sem találhatja!

- Nem ám! Amilyen nehéz kitalálni!

- Nehéz, - felelte hirtelen elbúsultan, a hangjának oly sajátos csengésével, hogy a hölgy meglepetten nézett reá. S amint távolodott vagy eltántorgott inkább, amint elmaradt egy pillanatra valamelyik szomszéd asztalnál valamelyik társa mellett, akitől egy cigarettát kért s amint rágyújtott s a gyufa lángján szinte eltorzult arca megjelent: oly különös, oly szokatlan volt, a lerongyolódott élet s az olthatatlan áhítozás minden nyomorába fürösztött, amint még mindig a felkavart víziót követte, a pékné látását, szédüldözve! A megrándult ajkát látta Lóri, a gyér bajuszt a száj fölött, melyet leperzselt a vágy, a nagy sárga orrát, oh, főleg ezt, a nagy sárga orrát, eleven banán, kinyúlva és vonaglón egy egész nagy világ fölött, hallatlan íveléssel, lehetetlen örömök után.

Megejtve, valami furcsa kíváncsiságot érzett, valami különös vonzódás ébredését e kábult péklegény iránt és elfásult képzelete, hirtelen a maga javára számlálgatta e rejtélyes indulatok kétségbeesett erejét. És mindjobban elmerülve és elsodortan az ösztönei sugallatán, valami kedvesebb és tetszetősebb képre ébredt, valami homályos vízióra maga is, amint lassanként kilendült az élete silányságából, a pléhkanalak és csorba cukrok mellől, a kis kávéház kihűlt füstjéből és megpörkölődött bűzeiből, bizsergő hetéra! Még nézte az embert, mosolyogva már, a dús keble pihegésével és a vöröses szélű szeme fénylett. A szépsége részleteit, álpresztízsét e lezüllöttségben, a rikító nyakkendőjét, egész vonagló fiatalságát valami titkos sóvárgás dicsőségében, most figyelte meg először s most formálta át magának izgató tulajdonokra, mint ahogy a nő szokta ezt, ha valakit megkívánt. De nem árult el egy hangot, sőt érzéktelen visszasüppedt a bús üzem unalmába, a füstökbe a tükrök alján, miközben Hódl ismét visszakerült hozzá és hanyagul az emelvényhez dőlt. Elöttük az asztaloknál filléres kártya járta, az időnként vitás hangok keserű baritonjaival. Nagy, sápadt kezek, a körmök gyászszegélyével, aggódva a kártyát szorongatták. Olykor egy-egy hevesebb kijátszásra, a partik végén, a lecsapott öklök súlya alatt, egy asztal dörgött a diadalban. És távolabb, makacs egyformasággal, meg-megkoppant egy biliárdgolyó.

- Milyen furcsa szaga van magának, - mondta Lóri, az ember válla fölött.

- Egy kevés parfüm, - felelte a zsebkendője után nyúlva, - néhány csöpp, ami még volt.

És hirtelen felderülve:

- Maga jó volna nekem Lóri, - mondta röhögve és a lány kezét kereste. - Különösen, amiért így lézengek, volna maga nagyon jó nekem. Én is magának, persze. Várnám amikor hazamegy éjjel és elkísérném a sötét utcán. Maga nagyon jó volna nekem, Lóri.

- Mint a pékné, mi?! - morogta.

S hogy az ember nem felelt:

- Mint a pékné, hallja?! - ismételgette.

- Ne beszéljünk kérem a Péknéről, nagyon kérem, - felelte csendesen. - Hagyjuk a péknét, mire is való az? Nincs is értelme, kérem.

Még várt egy percig, aztán minden átmenet nélkül, egyszerűen:

- Még nem is vacsoráztam, - mondta.

- Kávét? Akar?

- Hm, - dünnyögte elhárítólag.

- Egy kis hideg húst! No nézze! Milyen jó, hogy megmaradt ebédről.

A márványlap alól egy tányért vett elő. Egy izzadt hús szelet pihent benne, a megaludt mártásban.

Az örömtől az ember megrázkódott. Mohón egy zsemlyét csent magának s a tányérnak jött, nyitott szájjal. Egész nyomorult emberi sorsa e dús falatnak szegeződött.

- Kinek hagyta meg ezt a cica? - kérdezte negédesen, a kitartott szerető elkényeztetettségével.

- Neked apám - felelte Lóri, e hangnembe vágva és vaskos emlőjével elterpeszkedve a márványlapon, csöndesen elnézte, amint a zsebkése hegyéről a szájába kapkodja a szapora falatokat s nagyokat nyel jóízűen.

- Így van ez, - mondta közben, - így van ez. - S a mártást lapátolta egy zsemlyedarabbal.

Aztán hirtelen, felnézett a leányra, jólakottan, mint a párduc. Egy pohár sört is kapott és akkor is csak nézte, ivásközben, a pohár fölött meredő tekintettel. Ott volt előtte Lóri, egészen közel, a szemével a szemében. A kifent szája virult az arc vizes színében, az erektől kéklő árnyalatokkal. Az orra, elszélesedve a tárt cimpák izgalmában, majdnem az egész száj vonalát követte és apró sárgás fogai látszottak, valami öntudatlan harapásra készen. S a lesüppedt haj, majdnem a szemöldökök ívéig, mindent beárnyékolt sötéten. Marcona fej volt e percben, a maga tömör és széthulló vonásaival, megsebzett fiatalságával, amint végképp abszorbeálva, valami önfeledt tűnődésnek engedte át magát.

- Hát nem bánom, várjon meg - szólt hirtelen feleszmélve. - Éjfélkor vége lesz. Bezárunk. S mondani is akarok valamit.

Az ember intett. S egy utolsót seperve a tányérban s egy utolsót hörpintve a pohárból:

- Úri nap volt, - szólt lelkesülten.

És eljött a kasszától. Békén betelve minden jóval, egy percig még a biliárdozókat nézte és egy hetyke szivarral a szája szélén kifordult a küszöbre, szétnézett, megindult.

Odakünn, őrködő fényeivel, a távoli villám göbök lilaszín sorozatával, mint egy nagy ravatal ragyogott az este, a ritka járókelők árnyszerű tovasiklásával a kihalt utcák céltalanságán. A körút sarkán, hirtelen, egy-egy rajongó leány tűnt fel, mint az őrszem s rögtön vissza is kotródott a sötét mellékutcán. Egy-egy villamos gurult a gyér utasok merevségével, sárga fényekben és frenetikus csilingeléssel az alvó házak sorfala között. És a terézvárosi templom tornya, az óralap méla szemével, valami meredező kimérának tűnt, amint súlyos tömegével elveszve a homályban, mozdulatlanul bőgte ki magából a tízórai harangkongást.

Ment tovább, megbékülten, a szivarját szítta kifeszült mellel, dacosan, mint egy úr s közönnyel átengedte magát az esti séta hangulatának. A teli gyomor s a sör utóíze a füsttel keveredve, csöndes megelégedettséggel fűtötte át homályos érzéshálózatát és nyers élnivágyása a néptelen utcán, az útszéli leánycsapatban, némi távoli fényekben, sőt egy-egy autókürt hangjában is örömöket talált. Szimatolva, a sötét kapualjak szorongó szerelmeseit vizsgálta, tömör szakácsnékat és ájult kis bakákat a homályban, majd egy-egy világos ablakon akadt meg kalandos tekintete, ahol a lebocsátott függönyfelületre fantasztikus árnyképek vetődtek. És mégis, hirtelen, egy sóhaja szállt, a fejét lehorgasztotta. S a saját lépteit figyelgetve már, szegény elnyűtt lábait a járdán, izzó búvárgatással holmi pénztárcákat kutatott, elkallódott ékszereket keresgélt az utcák szemetében. Más fölnéz, ő lebámult, - más! Miért hivatkozni boldogabb lelkek nosztalgiáira, mikor ez is, szegény, csak élt ahogy tudott, magányos ember, aki ment, hogy betöltse a sorsát, bús szürke legény, akire milliárd csillag ragyogott felülről, miközben hirtelen feldühödve, egy üres gyufaskatulyát rúgott fel a járdán és rugdosta utca hosszat maga előtt, az út széléig, ahol unottan eltaposta végül.

Most már nem volt hátra más, mint megvárni Marosi Lórit, a kis kávéház küszöbénél s elmenni vele hazáig, vagy azontúl, ki tudja! Holott alig vonzódott már. A vágya elhűlt, a Lóri képe, csendesen kialudt a szívében, mintha azt is eltaposta volna azzal a szemét kis dobozzal. Esti emlékei sorra eltünedeztek s amint a szivarja végét is elhajította s a körömnyi maradék, még egyre parázslón, csak fénylett mögötte két kőkocka közt: mintha távoli partok tűnő tüze lett volna, amelyhez semmi köze többé. Ellágyulva és felzaklatva, régi dolgai gyötörték e bús jelen nyomorába fúlva, a régi sütödék boszorkánypincéje, az utolsó állomás kenyérkemencéje, a tűznyílás parázsrózsái, melyeknek meghajlott gerinccel a meztelen vállát szegezte, a nagy fejét elkopaszodva, a banán orrát, a melegtől megpörkölten - s mi minden még, ami e múltakból felmerült előtte! A világos péküzlet odafönn a Zerge utca sarkán, a sárgás zsemlyék, mint a narancsok, a kiszolgáló kisasszonyok fehérben s valaki még fehérebben, kivirultan, isteniesen, a két fiatal karjának imádandó tündöklésében, amint a pénztárban ült, mint egy királynő s olykor rámosolygott, csak a szeme játékával, az ajkát bevonva titkon úgy mosolygott amikor a friss kenyereket hordva föl elébe, megjelent meztelen mellel a fal tövében, mint egy tűzisten, kigyúlva! A pékné, aki nézte uramisten, s akihez e robotban, lehajtott fejjel, alig, hogy felpillantani mert, szikár rabszolga a kenyerei terhével, a tűztől bronzszínű karjain! Mindaz, ami elmúlt, ami élt mögötte, tikkasztó alkonyatok, friss kenyérszag s két női szem amint végigsiklik rajta s felperzseli a bőrét a titkok édes tekintetével, múlt éjszakák és múlt vasárnapok amint holtra fáradtan leste órák hosszat egy röpke szó, egy hitvány fejbólintás gyönyöréért, egy szaváért, mely oly ritkán, ha megcsendült, az elfulladt vágy s a kívánság olthatatlan kínja, mind a szívébe markolt, mind, amint elkábultan és szédüldözve már, egy falnak dőlt és röhögött: