részlet

Copyright © 1950, 2024 The Estate of József Debreczeni

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Eredeti kiadás: Testvériség–Egység Könyvkiadó, Novi Sad, 1950

Újrakiadás: Forum Könyvkiadó, Novi Sad, 1975, 2015

Utószó © Jonathan Freedland

Utószó fordítása © Túry Melinda

A borítón Katja Lang The Way című képe látható

Borítófotó © Katja Lang

Térkép © Váraljai Viktória

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978 963 518 311 1

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Debreczeni József a feleségével és a szüleivel

A szerző az asztalánál

Mit érhet ez vagy az,

Anyák hiába szültek,

Míg grasszálhat a gaz,

Gázkamrába kerültek,

Nem fojtja meg a piszka.

Gyerekek, csecsszopók.

Mit ér a tél, a nyár,

S röhög megint a váz,

Ki megölte anyám,

Fortyog megint a gáz;

Él még tán a fasiszta.

Idő új poklot őröl.

Lehet, hogy él, lehet,

A gyilok és atom,

Lélegezhet, ehet,

Szörnyű együtthatón;

Feloldja tán a pap.

Kezdik megint elölről…

Nem hajszolják a rémek,

Mit vár az ember és

Felé is száll az ének,

Mivégre mellverés?

Rá is süt tán a nap.

Halálra szánt tusa?

Mit ér a hős, a jós,

A múlté már a vád,

A költő és tudós;

Ölt új egyenruhát

Akarhatunk-e jót?

Anyámnak gyilkosa.

Szeretteim szellemének

1. RÉSZ

I. fejezet

A hosszú szerelvény német jelzésű, alacsony teherkocsikból állt. Most készült megtorpanni.

– Megállunk – szaladt végig az ájult, apatikus emberek között.

Sejtettük, hogy a rendeltetési helyhez közeledünk. Bácstopolyán két és fél nappal ezelőtt raktak vagonokba bennünket; azóta mindössze kétszer álltunk meg egy-két percnél hosszabb időre. Egy ízben valami híg levest adtak akkora résen, melyen csak a benyújtó kéz fért be. Másodszor nyílt pályán lassított a vonat. Sikoltva fordultak a reteszek akkor, és a fűzöld egyenruhás német tábori csendőrök hangja parancsolón harsant:

– Aussteigen! Zur seite! Los! Los!

Virágba borult apró erdőcske peremén vesztegeltünk. Ki tudja, hol lehettünk már: Magyarországon, Szlovákiában vagy talán lengyel földön? A fűzöld pribékek kihirdették, hogy szükséget lehet végezni.

– Az erdőbe bemenni tilos! Minden gyanús mozdulatra lövünk!

Száz meg száz ember rohanva bukdácsolt a kijelölt szűk térség felé. Anyókák kialvó szeme: a rémület groteszk tükre. Hat nappal ezelőtt még ott ültek szép, régi karosszékeikben, és a vasárnapi ebédről beszéltek. Rádiót hallgattak kertes vidéki ház nappalijában, és munkaszolgálatos unokáiktól vártak híreket.

Asszonyok. Tegnap még kölnivízzel permetezték végig mellüket, karjukat, és ha leültek, gondosan borították térdükre a szoknyát.

Lányok. Tizenöt, tizenhat, tizenhét évesek. Megtanultak illedelmes pukedlit vágni. Iskolakönyveket hagytak otthon, és tán néhány bátortalan szerelmeslevelet, szalagos, papírcsipkés csokoládésdobozban. Emlékkönyv lapjai közé préselt mezei virágot.

Férfiak. Öregek és fiatalok. Bámész kisdiákok, kócos kamaszok. Férfiak, meglettek, öregedők, aggastyánok. Rohannak, rohannak. Két nap óta nem volt mód szükséget végezni. Lábukat szétvetik, leguggolnak. Kuksolnak szenvtelenül, állatiasan. Tócsákba gyűl a vizelet. Körülöttük a vadonatúj egyenruhákba öltöztetett, fűzöld tábori csendőrök nem veszik le szemüket róluk. A frissen borotvált arcokon egyetlen vonás sem mozdul. Nem emberek. Nem azok már a guggolók sem.

Azt hiszem, valahol Kelet-Európában a virágos erdőszélen, a vasúti töltés mentén ment végbe a csodálatos metamorfózis. Ott lettek állatokká a leólmozott pokolvonat emberei. Úgy, mint a többiek mind; a százezrek, akiket tizenöt országból ontott a téboly, halálgyárak és gázcsarnokok felé.

Ebben a pillanatban állítottak bennünket először négykézlábra.

Lassít a vonat…

A kocsik sötétjében megmozdul a maradék élet. A mi vagonunkban hatvan emberi lény közül, akit Topolyán tereltek egybe, ötvenhat mutatja még némi jelét az életnek. Nagyrészt dél- és közép-bácskaiak kerültünk itt egybe. A kocsi egyik sarkában egymásra hánytan a hullák. Néggyel végzett már útközben az állati rémület, az éhség, szomjúság és levegőtlenség. Mandel bácsi, az öreg asztalos, apám jó barátja volt az első. Jó néhány bácskai eladó lány bútorát készítette Mandel bácsi, mindig szolidan, becsületesen. Az öreg asztalos, azt hiszem, abba halt bele, hogy elvették a cigarettáit. Hatvan esztendőn át napi ötven volt a fejadagja. Halandó ember nem látta Mandel bácsit parázsló cigaretta nélkül. Most a topolyai táborban az ékszerekkel és pénzzel együtt dohánykészletét is elkobozták.

Mandel bácsi huszonnégy órán keresztül maga elé bámult, makacsul, eszelősen. Belemeredt a gomolygásba, a rossz szagú gőzt párolgó embertestek gomolygásába. Öreg keze, melyet hatvan év munkája gyalult mahagóniszínre, néha gépieset mozdult. Olyanformán, mint a cigarettát tartó kéz. Mandel bácsi mutató- és középső ujja közé fogta a semmit, és fonnyadt ajkához emelte a képzelet cigarettáját. Akár a dohányzást játszó gyerekek, még a füstöt is kifújta. Csücsörített. Érsekújváron túl aztán félrebillent az öreg fej. Halála nem volt esemény. A halál itt már nem lehetett többé esemény. Az újvidéki Bakács doktor egy pillanatra a vedlett szőrmellény fölé hajtotta elkínzott fejét. Fásultan legyintett. Bakács doktor is rossz bőrben volt már. Lehet, arra gondolt, hogy tizenkét óra múlva az ő halálát konstatálja majd így egy másik orvos a kocsiból.

Ketten megőrültek, és hosszú órákon át dühöngtek szakadatlanul.

Viaszarcukból rémületesen lövelltek ki a véres szemgolyók, habos nyálat fecskendeztek szerteszét; a közelállók arcába vájtak, szemük után kapkodtak. Ezeket a tábori csendőrök a többi kocsiból összeszedettekkel együtt minden teketória nélkül belökdösték az erdőbe, amikor megálltunk szükségre. Néhány perc múlva hallottuk a géppisztolyok dörrenését. Az egyik fűzöld vastagon, zsírosan felröhögött, és köpött egyet.

Nem, nem néztünk egymásra. Ehhez már túlságosan régen voltunk úton.

Úton… hová…?

Valahogyan csodálkoztam is magamon. Ez az út… Szabadka, Budapest, Érsekújvár. Lám, még élek, és meg sem őrültem – gondoltam futólag. Egyébként nemigen gondolkoztam. Gondolkozni, ehhez – bármennyire is megőriztem önmagamat – nekem is cigaretta kellett volna. Cigaretta pedig nem volt.

A vagon apró cellaablakán a nyugtalanzölden tajtékzó Balatonra látni. A szeles, esős május elsején nyelves hullámok okádnak undorodón a vonat után. Nagykanizsát látom. Megállás nélkül robogunk el a város mellett, pedig Topolyán arról beszélt a 6626-os rendőr, hogy ide hoznak munkára.

– Nem kell félni – ezt súgta titokban a 6626-os –, Kanizsára mennek, aztán mezőgazdasági munkát fognak végezni.

Szíves, józan magyar paraszt volt a 6626-os. Nagyokat kiáltott az udvaron lézengő, bográcsot cipelő, kutat húzó vagy fáradtan lézengő internáltakra, de közben – ha a német őr nem nézett oda –, amúgy Kakuk Marcisan, dévajul ránk kacsintott, és a fejét csóválta.

1944 májusát írtuk, és ebben az időben kevés magyar parasztot szédített már annyira a nácigőz, hogy ne látta volna: Sztójay, Baky, Endre, Imrédy és a többi hóhér elvesztette a játszmát. A vérért, könnyekért, rúgásokért valakinek fizetnie kell.

A 6626-os itt mégis tévedett. Nem mentünk Kanizsára.

Értelmetlenül csillog a Dráva tükre. A túlsó oldalon Pavelić Horvátországa. Tehát: halál. Így, az élet kellős közepéből. Legyintek, mint tíz nappal ezelőtt egykori görög professzorom, Lendvai tanár úr legyintett a zombori gimnázium tanári szobájának utcára néző ablakából. A gimnázium előtt raktak bennünket teherautókra. Én az autóban állok. Hátizsák rajtam, kabátomon saját készítésű sárga csillag. Előírásos méret. Lendvai tanár úr, akinél 1924-ben jelesem volt, és a többi tanár úr dermedten nézi a teherautót a rajta szorongókkal. Találkozik a szemünk, és Lendvai tanár úr alig észrevehetően legyint. Megértettem.

Vége a világnak, vége mindennek, ezt legyinti Lendvai tanár úr.

Nenikékasz Judaiae… nenikékasz Judaiae…

*

A topolyai internálótábor tágas udvarán rabséta. Hátrakulcsolt kézzel, tempósan bandukolnak az öregebbek. Könnyes mosollyal ismeri fel egymást néhány ember. Itt van az egykori nagy jugoszláviai magyar napilap csaknem egész gárdája: szerkesztők, munkatársak, régiek és újak. Cinizmust terítünk a kétségbeesésre. A köpcös, szívbajos Jávor Lajos arcára odafagyott örök mosolya.

– Tegnap összeszedték az asszonyokat és a gyerekeket – mondja, és furcsán rándul meg vérét vesztett ajka – Szabadkán, Zomborban, Újvidéken, mindenütt. Összeszedtek mindenkit.

Dr. Móricz János volt főszerkesztő, akinek egykor első zsengéimet nyújtottam át szurkolón és szorongva, megtörli cvikkerét, rám förmed:

– Ezt fordítsd magyarra, ha műfordító vagy.

A szemekben pucérra vetkezik a reménytelenség. A csúf, vörös kőépület belsejében nyirkosan, vedletten hevernek a szalmazsákok. Bőröndök, tarisznyák halmán ülnek és bámulnak maguk elé az üldözöttek. Néhánynak még van cigarettája, el tudta rejteni érkezéskor a pecérek elől. Ezek pazarlón füstölnek. A holnappal itt senki sem törődik. Nem törődik a következő negyedórával sem. A kétségbeesés nem böngész naptárt és nem folytat tervgazdálkodást. A holnap olyan reménytelen messzeségben ködlik, akár a következő évezred, amikor esetleg szoknyában vagy tunikában járnak majd az emberek, nem lesz gyűjtőtábor, és talán nem bűnhődhet majd, aki bűntelen.

Holnap… Ki törődik vele, hiszen tegnap az asszonyokat is összeszedték. A gyerekeket is. De miért? Teremtő őrület, miért? Nem merjük végiggondolni a gondolatot. Ott Topolyán még kevesen és keveset hallottunk Auschwitzról. A lengyel gettók hideglelős rémségeiről el-elszármaztak ugyan hozzánk tétova hírek, fogvacogva emlékezünk a szlovákiai asszonydeportálásokra is, de tegnap még távoli és hihetetlen volt mindez. Most sem mertünk rágondolni, hogy határon túl hurcolnak bennünket, ezer meg ezer ártatlant. Technikai nehézségek elképzelésével próbáltuk vigasztalni magunkat és egymást.

– A náciknak most egyéb bajuk van. Honnan vennének szenet, vagont, mozdonyt, embereket ilyen arányú népvándorlás lebonyolítására.

Ellentmondást nem tűrő hangon jegyezte meg Maurer Béla, az ügyvéd-publicista. Valóban, az arcvonalak hírei biztatóak voltak. A magyar munkás, a paraszt gondolkozását még nem ködösítette el végleg a barna téboly. Ösztönösen érezte, hogy rosszul áll az urak szénája. A kocsmában arról szájaltak a merészebbek, hogy gazemberségek történnek. Már megmosolyogták a nagyképű hadijelentéseket, az „elszakadó hadmozdulatok”, „rugalmas visszavonulások”, „átcsoportosítások” és „új állásba vonulások” kényszeredett virágnyelvét. Magyar földön már sötét pillantások zuhanyozták a pöffeszkedő németeket. A nép már látta, amit urai nem akartak látni: a fáradt, gyűrött, borostás Wehrmacht-népfelkelőket, a bárgyún egykedvű SS-különítményeseket, akiknek kegyetlen szeme már mélyre esett a homlokba húzott rohamsisak alatt, a sátorvászonblúzokba bújtatott tizenöt-tizenhat esztendős viháncoló kölyköket; a sereget, amellyel a „szövetséges” németek megszállták az országot. Látták, hogy visszafelé kell menni, és tudták, hogy visszafelé nincs út. Üres utcák, zárt ablakszemek, dacosan mogorva arcok. A kikerülhetetlen borzalom várakozó némasága lapult a bácskai falvakban is. Lábujjhegyre állt a vihar csendje.

Amikor a topolyai táborudvarról nekiindultunk a vasútállomás felé vezető négy kilométeres útnak, a batyus, hátizsákos férfiak, a tipegő gyerekek, a fáradt asszonyok még nem tudtak Auschwitzról. De a szuronyos magyar rendőrök, akiket ötvenméteres térközökben a németek állítottak az országút két oldalára, már igen.

A rendőrök szemében gyűlölet parázslott. Az a gondosan palántázott gyűlölet, amelynek miértjét a vezényszóhoz idomított „közeg” nemigen keresi. Mégis akadt olyan, akinek józan, paraszti emberségét életre eszméltette az elképesztő élmény. Egy-egy fegyveres szobor szája szóra mozdult:

– Isten áldja magukat!

A félájultan imbolygó tömeg oda sem pillant, de a baljóslatú búcsúzómondat ott zeng még bennem, amikor messze kívül a vasútállomáson, az egyik rendezővágányon megpillantom szerelvényünket. A DR jelzésű kocsik a kísérő német tábori csendőrszakasznál is németebb németséggel beszélnek. Mégis elhurcolás vár ránk. Jobb esetben: gázkamra. Rosszabbikban: állati robot, erőfogytáig.

Lám, pedig hogy lesajnáltuk nyolc társunkat, aki öngyilkos lett, amikor megjött az indulási parancs, és nyilvánvalóvá vált, hogy a magyar tábor nem egyéb, mint átmeneti gyűjtőhely. Amíg abban a hitben tengődhettünk, hogy itt tartanak, vagy más magyarországi helyre vezényelnek, mégiscsak elviselhetőbb volt az egész. Topolya, Bácska…! Ez az ismerős fogalmi kettősség, ez a gondolat valahogyan elűzte a teljes reménytelenség rémét. Topolya még egy darab volt az otthonból.

Reményt kereső tekintetünk előtt a magyar rendőrök derékszíján még ott villogott a kétes, ám még mindig nem teljesen trónja fosztott, négy számjegyű „magyar királyi” személybiztonság. Ismerős táj szalmaszálaiba kapaszkodtunk, reménykedhettünk, hogy nem vagyunk egészen kívül a törvényen. A magyar náci lehet éppen olyan kegyetlen, mint a német. Lehet ugyanolyan elszánt is, de találékonysága – így éreztük – még nem ferdült a gázkamrák szadizmusáig.

Tartalom

1. RÉSZ

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

2. RÉSZ

XI. fejezet

XII. fejezet

XIII. fejezet

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet

XVIII. fejezet

XIX. fejezet

XX. fejezet

XXI. fejezet

Jonathan Freedland: Utószó

Alexander Bruner: Jegyzet a jelen kiadáshoz

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License